HÉRODOTOSZ

A GÖRÖG-PERZSA
HÁBORÚ

Osiris Kiadó Budapest, 2000

Sapientia Humana
Sorozatszerkesztő
Boros Gábor Gyurgyák János

Fordította
Muraközi Gyula

A fordítást ellenőrizte, és az utószót írta
Hegyi Dolores
A jegyzeteket Győry Hedvig (II. könyv)
és Hegyi Dolores (I. és III‑IX könyv) írta

 
Tartalom

ELSŐ KÖNYV
MÁSODIK KÖNYV
HARMADIK KÖNYV
NEGYEDIK KÖNYV
ÖTÖDIK KÖNYV
HATODIK KÖNYV
HETEDIK KÖNYV
NYOLCADIK KÖNYV
KILENCEDIK KÖNYV
Utószó
Jegyzetek
Név- és tárgymutató
Irodalomjegyzék

© Osiris Kiadó, 1997
Hungarian translation Muraközi Gyula örökösei, 1997
© Hegyi Dolores, Győry Hedvig 1997

ELSŐ KÖNYV
1. A halikarnasszoszi Hérodotosz a következőkben foglalja össze történeti kutatásai eredményeit, hogy az emberek között megesett dolgok az idők folyamán feledésbe ne merüljenek, s ne vesszen el nyomtalanul azoknak a nagy és csodálatra méltó cselekedeteknek az emléke, amelyeket részben a hellének, részben a barbárok vittek véghez, sem az, hogy milyen okok késztették őket a háborúra egymás ellen.1
	A perzsa történet ismerői azt állítják, hogy a viszálykodás okozói a phoinikiaiak voltak. Szerintük, amikor ezek ideköltöztek az úgynevezett Vörös-tenger mellől a mi tengerünkhöz2, s letelepedtek a máig általuk lakott földsávon, hamarosan hosszú tengeri utakra vállalkoztak. Egyiptomi és asszüriai árukkal kereskedve sok országba s így Argoszba is eljutottak, mely akkor kiemelkedő szerepet játszott a most Hellasznak nevezett terület városai között. Mint mondtam, a phoinikiaiak tehát eljutottak Argoszba is, s itt is árulni kezdték portékáikat. A megérkezésüket követő ötödik vagy hatodik napon azonban, amikor már majdnem minden árujukon túladtak, lement a tengerhez sok asszony, köztük a király leánya is. A hellének szerint Ió volt az, Inakhosz leánya. Az asszonyok felmentek a hajó tatjára, s kedvükre vásárolgattak az árukból. Ekkor a phoinikiaiak egymást biztatva rárohantak az asszonyokra, és bár a legtöbben el tudtak menekülni, Iót néhány más nővel együtt elrabolták. Bevitték őket a hajó belsejébe, s elvitorláztak velük Egyiptom felé.
2. A perzsák szerint Ió ilyen módon jutott el Egyiptomba, nem pedig úgy, ahogy a hellének állítják, s ez indította el a sorozatos ellenségeskedéseket. Ezután, mint mesélik, az történt, hogy néhány hellén, akiknek a nevét nem tudják, kikötött a phoinikiai Türoszban, s elrabolta a király leányát, Europét. Állítólag krétaiak voltak, akik ekképp hasonlóval viszonozták az eredeti cselekedetet. Ezután a második méltánytalanságot is a hellének vitték végbe. Egy hosszú hajón3 elhajóztak ugyanis a kolkhiszi Aiába, a Phaszisz folyóhoz, s elvégezvén, amiért jöttek, elrabolták Médeiát, a király leányát. Erre a kolkhiszi király követséget küldött Hellaszba, hogy elégtételt kérjen és visszakövetelje a leányát. Hellaszban azonban azt válaszolták, hogy ők sem kaptak elégtételt az argoszi ló elrablásáért, ezért ők sem adnak.
3. Ezután – így folytatja a hagyomány –, a második nemzedék idejében, Priamosz fia, Alexandrosz hallott e dologról, s neki is kedve támadt, hogy Hellaszból asszonyt raboljon, és feltette magában, hogy ő éppúgy nem fog elégtételt adni, mint ahogy amazok sem adtak. Így azután elrabolta Helenát. Erre a hellének úgy döntöttek, hogy követséget küldenek, amely visszakéri Helenát, s elégtételt követel a rablásért. A trójaiak azonban követelésükre Médeia elrablására hivatkoztak, hogy lám csak, ők ugyan nem adtak elégtételt, és a leányt sem küldték vissza, másoktól mégis jóvátételt követelnek.
4. Eddig mindkét oldalról csak egyes személyeket raboltak el, a későbbi viszályokért azonban a bűn egészen a helléneket terhelte, mert először ők indítottak hadjáratot Ázsia, s nem a perzsák Európa ellen. A perzsák úgy vélekedtek, hogy az asszonyrablás valóban jogtalan cselekedet, de nyomban bosszút venni érte oktalanság, s úgy bölcsebb, ha nem bánkódnak az elraboltak miatt, hiszen aligha rabolták volna el az asszonyokat, ha ezt ők maguk is nem akarják. Ezért azután, mondják a perzsák, ők Ázsiában nemigen bánkódtak az elrabolt nőkért. Ezzel szemben a hellének egyetlen lakedaimóni nő elrablása miatt hatalmas seregeket gyűjtöttek, behatoltak Ázsiába, és megdöntötték Priamosz uralmát. Ettől kezdve a perzsák szilárdan ellenségüknek vallották a hellén népet. A perzsák ugyanis a magukénak tekintették Ázsiát s az ott lakó barbár népeket, Európát viszont s a hellének lakta földet teljesen különálló területnek.
5. A perzsák tehát így adják elő a történteket, s szerintük Ilion elfoglalásától fogva vált ellenségessé viszonyuk a hellénekkel. A phoinikiaiak viszont Ió történetét másképpen adják elő, mint a perzsák. Szerintük ugyanis Ió nem úgy került Egyiptomba, hogy elrabolták, hanem úgy, hogy Argoszban szerelembe esett a hajó kapitányával, s mikor teherben maradt, szégyellve magát szülei előtt, önként elhajózott a phoinikiaiakkal, hogy a csúfság ki ne tudódjék.
Így adják tehát elő a dolgokat a perzsák és a phoinikiaiak. Én magam azonban nem kívánok állást foglalni, hogy így vagy amúgy estek-e a dolgok. Hanem legelőbb arról a személyről szólnék, aki az én tudomásom szerint is először követett el jogtalanságot a hellénekkel szemben, majd elbeszélésem során szeretnék kitérni az emberek kisebb és nagyobb városaira. Mert sok, egykor hatalmas város lett jelentéktelenné, amelyek pedig az én időmben virágoztak, azok régebben voltak jelentéktelenek. S mivel tudom, hogy az emberi boldogság nem állandó, mindkét sorslehetőségről meg fogok emlékezni.
6. A lüdiai származású Kroiszosz, Alüattész fia, a Halüsz folyótól innen élő valamennyi nép felett uralkodott. Ez a folyó Szüria és Paphlagonia között délről folyik észak felé, s az Euxeinosznak nevezett tengerbe ömlik4. Ez a Kroiszosz volt az általunk ismert barbárok közül az első, aki a hellének egy részét meghódította és adófizetésre kötelezte, másokat pedig barátaivá tett. Az Ázsiában élő iónokat, aiolokat és a dórokat leigázta, a lakedaimóniakat viszont barátaivá fogadta. Kroiszosz uralma előtt valamennyi hellén szabadságban élt. A kimmerek Iónia elleni hadjárata ugyanis, mely korábban történt, mint Kroiszosz hadi vállalkozása, egyetlen várost sem fosztott meg önállóságától, hiszen afféle rablóhadjárat volt.
7. A Hérakleidák uralma pedig a következő módon szállt Kroiszosz családjára, az úgynevezett Mermnadák nemzetségére. Szardisz uralkodója, Kandaulész, akit a hellének Mürszilosznak neveznek, Alkaiosznak, Héraklész fiának a leszármazottja volt. Agrón, Ninosz fia, Bélosz unokája, Alkaiosz dédunokája volt ugyanis Szardisz első Hérakleida királya, Kandaulész, Mürszosz fia pedig az utolsó. Ennek az országnak Agrón előtt uralkodó első királyai Lüdosznak, Atüsz fiának leszármazottai voltak, s így kapta a korábban méión nevű nép a "Lüdosz" (lüd) nevet. Tőle vették át az uralmat egy jóslat következtében a Hérakleidák, Héraklész és Iardanosz egyik rabnőjének utódai. Ezek huszonkét emberöltőn át, ötszázöt évig uralkodtak,6 oly módon, hogy a hatalom mindig apáról fiúra szállt egészen Kandaulészig, Mürszosz fiáig.
8. Ez a Kandaulész rajongva szerette feleségét, s szerelmében szentül hitte, hogy az ő felesége a világ legszebb asszonya. Minthogy ez meggyőződése volt, egyik testőre, Gügész, Daszkülosz fia előtt, akit a legjobban kedvelt s akivel legfontosabb titkait is mindig megosztotta, dicsekedve magasztalta felesége szépségét. Nem sok idő múltán Kandaulész, akire fenyegető sors várt, így szólt Gügészhez: "Gügész, úgy érzem, nem hiszed el, amit feleségem szépségéről mondtam neked! Hanem mert általában a halandók kevésbé hisznek a fülüknek, mint a szemüknek, ejtsd szerét, hogy egyszer meztelenül láthasd." Gügész azonban felkiáltott, s így válaszolt: "Uram, milyen feslett dolgot javasolsz nekem, arra biztatván, hogy meztelenül nézzem meg úrnőmet? Abban a pillanatban, amikor egy nő leteszi ruháját, szemérmességét is leteszi. Sok bölcs szabályt megfogalmaztak a régiek, amelyeket jó, ha megszívlelünk. Az is ilyen, hogy ki-ki csak arra nézzen, ami az övé. Én készségesen elhiszem, hogy valóban ő a legszebb valamennyi nő között, de könyörögve kérlek, ne kívánj tőlem olyasmit, ami tisztességtelen!"
9. E szavakkal próbálta Gügész a királyt javaslatától eltéríteni, mert félt, hogy baja származhat belőle. De Kandaulész így válaszolt: "Bátorság, Gügész! Ne félj tőlem, mert nem akarlak én téged próbára tenni, és attól se félj, hogy a feleségemtől érhet valamiféle bántalom. Elrendezem én a dolgot, és ő észre sem fogja venni, hogy te meglested. Abban a szobában ugyanis, amelyben alszunk, majd a nyitott ajtó mögé állítalak. Ha én beléptem, utánam a feleségem is megjelenik, és odamegy az ágyához. A bejárat mellett van egy szék. Erre rakja a ruháit, szép sorban, ahogy levetette őket, egyiket a másik után, s azalatt nyugodtan megnézheted. Amikor pedig a széktől az ágyhoz megy, s hátat fordít neked, módod lesz rá, hogy távozz az ajtón, és ő ne vegyen észre."
10. Gügész sehogyan sem tudott kitérni a kérés elől, így hát beleegyezett. Kandaulész pedig, mikor úgy találta, hogy elérkezett a lefekvés ideje, bevezette Gügészt a szobába, ahová aztán a királynő is belépett. Gügész itt végignézhette, amint az asszony megjelenik és ruháit lerakja a székre, majd amikor a nő háttal neki odament az ágyhoz, ő titokban kilopózott. Az asszony azonban észrevette, amikor kisurrant. Mikor látta, hogy a férje ily módon kiszolgáltatta őt, szégyenében nem sikoltott fel, hanem úgy viselkedett, mintha semmit nem vett volna észre, de feltette magában, hogy bosszút áll Kandaulészon. A lüdek körében ugyanis, mint általában a barbár népeknél, még egy férfi is rendkívüli szégyennek tartja, ha meztelenül látják.
11. Ekkor azonban az asszony nem adta jelét haragjának, s megőrizte nyugalmát. Reggelre kelvén odarendelte magához leghűségesebb szolgáit, majd üzent Gügészért. Gügész, abban a hiszemben, hogy az asszony mit sem tud a történtekről, megjelent, mint szokás szerint mindig, ha a királyné hívatta. Most azonban, mikor belépett, az asszony a következőket mondta: "Most, Gügész, két lehetőség áll előtted, s rád bízom a döntést, hogy a kettő közül melyiket választod. Vagy megölöd a királyt, s aztán a tiéd leszek én és a lüd királyság is, vagy pedig neked kell itt meghalnod nyomban, nehogy Kandaulésznak mindenben engedelmeskedve, ezután is olyasmit láss, amit nem szabad meglátnod. Vagy neki kell tehát meghalnia, aki ezt tanácsolta, vagy neked, aki meztelenül láttál engem, s ezzel olyasmit cselekedtél, amihez nem volt jogod."
Gügész e szavakra egy ideig döbbenten hallgatott, majd könyörögve kérte a királynét, ne kényszerítse őt ilyen helyzetbe, ne állítsa ilyen választás elé. De hasztalan próbálkozott, s végül belátván, hogy kénytelen-kelletlen választania kell: vagy ő öli meg urát, vagy vele végeznek mások, úgy döntött, hogy ragaszkodik a maga életéhez, s a következő szavakat mondta úrnőjének: "Ha már arra kényszerítesz, hogy végezzek férjeddel, mondd meg, miképp keríthetjük őt hatalmunkba." Az asszony így válaszolt: "Arról a helyről kell majd rátörnöd, ahonnan az ő biztatására meglestél engem, s amikor elaludt, a te kezedtől kell meghalnia!"
12. Az asszony tehát ezt javasolta. Gügészt, akit mindaddig nem engedtek szabadon, s nem volt más választása, mert vagy neki, vagy a királynak meg kellett halnia, az asszony bevezette a szobába, s a mögé az ajtó mögé állította, és a kezébe tőrt adott. Mikor pedig Kandaulész nyugalomra tért, Gügész előrohant, megölte a királyt, s így az övé lett az asszony és a királyság. Ezt az eseményt az akkor élt paroszi Arkhilokhosz is megemlítette iambikus trimeterekben írt költeményében.
13. Így hát Gügész elnyerte a hatalmat, amelyben egy Delphoiban elhangzott jóslat is megerősítette. Mert, amikor a lüdek Kandaulész halála miatt haragjukban fegyvert fogtak, Gügész hívei a többi lüddel abban állapodtak meg, hogy akkor legyen Gügész a király, ha Delphoiban a jósda is királlyá nyilvánítja, ha pedig nem így történik, vissza kell adnia az uralmat a Hérakleidáknak. A jósda megerősítette Gügészt hatalmában, s így ő lett a király. A Püthia csak annyit tett a jóslathoz, hogy a Hérakleidák majd még bosszút állnak Gügész ötödik utódján. Ezzel a jóslattal azonban sem a lüdek, sem királyaik nem törődtek mindaddig, amíg az valóban be nem teljesedett.
14. Így szerezte meg tehát a Mermnadák nemzetsége az uralmat, elragadván a Hérakleidáktól. Gügész pedig, amikor király lett, nem kevés fogadalmi ajándékot küldött Delphoiba. Igen sok ezüst áldozati ajándék látható itt tőle, és az ezüsttárgyakon kívül mérhetetlen mennyiségű aranyat is küldött. Különösen említésre méltó többek között hat arany vegyítőedény, amelyet ő ajánlott fel. Ezek a korinthosziak kincsesházában vannak, s a súlyuk harminc talanton. Valójában azonban a kincsesház nem a korinthoszi államnak, hanem Küpszelosznak, Éetión fiának a tulajdonában van. Tudomásunk szerint Midasz, Gordiasz fia, Phrügia királya után Gügész volt az első barbár, aki áldozati ajándékot küldött Delphoiba. Mert Midasz felajánlásként elküldte azt a roppant értékes királyi trónt, amelyről mindig ítéletet hirdetett, s most ezt a trónt is ott őrzik, ahol Gügész vegyítőedényeit. A delphoiak Gügész ezüst- és aranyadományait az ajándékozó nevéről Gügadesznek nevezik.
Gügész, amint megszerezte az uralmat, sereggel indult Milétosz és Szmürna ellen, s elfoglalta Kolophón városát, máskülönben uralkodásának harmincnyolc éve alatt semmi nevezetes tettet nem vitt végbe6. Most, hogy ilyen sokat beszéltünk róla, illő továbbhaladnunk elbeszélésünkben.
15. Ezek után Gügész fiáról, az utána uralkodó Ardüszról fogok megemlékezni, aki elfoglalta Priénét, és betört Milétosz területére. Ő ült a trónon Szardiszban, amikor a nomád szküthák kiszorították lakóhelyéről a kimmer törzset, amely benyomulván Ázsiába, elfoglalta Szardiszt is, a fellegvár kivételével.
16. Ardüszt negyvenkilenc évi uralkodása után fia, Szadüattész követte a trónon, aki tizenkét évig uralkodott, őutána pedig Alüattész jutott a hatalomhoz. Ez háborút viselt Küaxarész, Déiokész7 utóda és a médek ellen, a kimmer törzset pedig elűzte Ázsiából, elfoglalta a kolophóniak által alapított Szmürnát, és ostromolni kezdte Klazomenait. De innen kedve ellenére vissza kellett vonulnia, mert nagy vereséget szenvedett. Az uralkodása idején végrehajtott tettei közül a következők a leginkább említésre méltók.
17. A milétosziak ellen folytatta az apja által már megkezdett háborút. Előnyomulván ostromzár alá vette Milétoszt, mégpedig a következőképpen. Ahányszor lábon állt már a földeken a termés, betört seregével, amely sípok, hárfák, magas és mély hangú auloszok szavára menetelt. A milétosziak területére bevonulván sosem rombolta le vagy égette fel a földeken álló lakóházakat, nem vitette cl az ajtókat sem. Mindent meghagyott a maga helyén, de mindannyiszor elpusztította a fákat és a termést, s aztán kivonult. Minthogy a tengeren a milétosziak voltak fölényben, onnan hiába próbálta volna ostromzár alá venni őket seregével. A házakat azért nem romboltatta le a lüd király, hogy a milétosziaknak legyen hol lakniuk, amikor vetnek, fákat ültetnek, s hogy meg is művelhessék földjeiket, betörő seregének pedig legyen mit elpusztítania.
18. Ilyen módszerekkel folytatta a háborút tizenegy éven át. Eközben a milétosziak két ízben szenvedtek nagy vereséget: egyszer Limenéionnál, saját területükön, egyszer pedig a maiandroszi síkságon bocsátkozván harcba. Ebből a tizenegy évből hat Szadüattésznak, Ardüsz fiának az uralkodására esett, aki seregével többször betört a milétosziak területére. Kezdte meg ugyanis a háborút, hat év múlva pedig Alüattész, Szadüattész fia vette át és folytatta még öt éven át, apja örökébe lépve, igen nagy elszántsággal. A milétosziaknak ebben a küzdelemben nem volt más szövetségesük az iónok között, csupán a khiosziak. Ezek azért segítettek, hogy a hasonlót hasonlóval viszonozzák, korábban ugyanis a milétosziak támogatták a khiosziakat Erüthrai ellen viselt háborújukban.
19. A tizenkettedik évben azonban, miután a sereg a vetést felperzselte, a következő esemény történt. Ahogy a vetés lángolt, a hatalmas széltől szított tűz átterjedt Asszészié melléknevű Athéna templomára is, amely kigyulladt és porig égett. Akkor ennek az eseménynek nem tulajdonítottak különösebb jelentőséget, de később, mikor a sereg visszatért Szardiszba, Alüattész megbetegedett. Minthogy betegsége makacsnak bizonyult, követeket küldött Delphoiba, hogy kérdezzék meg az okát – akár, mert valaki más tanácsolta, akár, mert magának támadt az a gondolata, hogy Delphoiba küldjön, s az istentől tudakolódjék betegsége felől. A követek meg is érkeztek Delphoiba, de a Püthia azt mondta: addig nem válaszol nekik, amíg helyre nem állítják a milétoszi területen fekvő Asszészoszban a leégett Athéna-templomot.
20. Emlékezetem szerint a delphoiak így mondták el az esetet. A milétosziak pedig a következőt teszik hozzá. Mikor Periandrosz, Küpszelosz fia, akit Thraszübuloszhoz, Milétosz akkori türannoszához szívélyes vendégbarátság fűzött,8 megtudta, hogy milyen választ adott Alüattésznak a jósda, tüstént követeket küldött Thraszübuloszhoz, és értesítette a jóslatról, hogy ennek ismeretében intézkedjék. A milétosziak szerint tehát ez történt.
21. Alüattész pedig azon nyomban, hogy hírül vette a jósda kinyilatkoztatását, követet küldött Milétoszba, hogy arra az időre, míg felépítteti a templomot, fegyverszünetet kínáljon Thraszübulosznak és a milétosziaknak. A követ el is indult Milétoszba, Thraszübulosz azonban, aki előzőleg már mindenről pontosan értesült, s tisztában volt Alüattész szándékával, a következőket eszelte ki. A városban található összes gabonát, a sajátját éppúgy, mint valamennyi polgárét, összehordatta a piactérre, s meghagyta a milétosziaknak, hogy amikor jelt ad rá, mindnyájan kezdjenek el inni, mulatozni.
22. Mindezt pedig azért cselekedte és rendelte így, hogy a szardiszi küldött lássa a felhalmozott gabonát, s hogy a lakosság milyen jólétben él, és erről tegyen jelentést Alüattésznak. Valóban így is történt. A követ mindent látott, s átadván Thraszübulosznak a király üzenetét, visszatért Szardiszba. S már ahogy én tudom, ez volt az egyetlen oka a kibékülésnek. Alüattész ugyanis meg volt győződve róla, hogy Milétoszban igen nagy szűkében vannak a gabonának, s a lakosság végínségbe került, most pedig Milétoszból visszatért követétől éppen az ellenkezőjét hallotta annak, amire számított. Így azután létrejött a megegyezés, s barátságot és szövetséget kötöttek egymással. Alüattész Asszészoszban egy helyett két szentélyt emelt Athénának, s felgyógyult betegségéből. Ez történt tehát Alüattésszal a milétosziak és Thraszübulosz ellen viselt háborújában.
23. Periandrosz, aki tudatta a jóshely válaszát Thraszübulosszal, Küpszelosz fia és Korinthosz türannosza volt. Ez a Periandrosz, miként a korinthosziak s velük egybehangzóan a leszbosziak állítják, rendkívül sok csodát ért meg életében, látta például, amint egy delfin Tainaronnál a partra tette a méthümnai Ariónt, aki kora leghíresebb kithara énekese volt, s az első, aki tudomásunk szerint dithüramboszokat szerzett, és Korinthoszban elő is adta őket.
24. Azt mesélik, hogy ez az Arión hosszabb időt töltött Periandrosznál, majd kedve támadt rá, és elhajózott Italiába, azután pedig Szicíliába, s amikor már sok pénzt összegyűjtött, ismét vissza akart térni Korinthoszba. Taraszból indult útnak, s mivel a korinthosziakon kívül senkiben sem bízott, egy korinthoszi hajót bérelt ki. Csakhogy a hajósok a nyílt tengerre érve elhatározták, hogy Ariónt a hajóról a vízbe dobják, s megkaparintják kincseit. Amikor Arión ezt észrevette, szívre hatóan könyörögni kezdett, hogy odaadja minden értékét, csak az életét hagyják meg. A hajósok azonban felszólították, hogy vagy ölje meg magát, és majd a szárazföldön eltemetik, vagy ugorjon a hajóról máris a vízbe. Arión végső szorultságában arra kérte őket, hogy ha már ragaszkodnak szándékukhoz, engedjék meg, hogy díszruhában az evezőpadokra álljon, és még egy dalt elénekelhessen, s megígéri, hogy az ének után végez magával. Az emberek, örvendve, hogy meghallgathatják a leghíresebb énekest, a hajó tatjáról visszahúzódtak a közepére. Ő pedig felöltötte díszruháját, s kitharáját megragadva odaállt az evezőpadokra, ott harsány hangon elénekelt egy dalt, majd úgy, ahogy volt, talpig díszben belevetette magát a tengerbe. A hajósok folytatták útjukat Korinthosz felé, őt azonban, mint mondják, a hátára vette egy delfin, s Tainaronnál kitette a partra. Amint szárazra lépett, elindult Korinthosz felé, s odaérvén elmesélte, mi történt vele. Periandrosz azonban nem hitt neki, ezért nem engedte szabadon Ariónt, hanem várta, hogy befussanak a hajósok. Amikor megérkeztek, nyomban hívatta s kérdőre vonta őket, mit tudnak Ariónról. Ezek bizonygatták, hogy Arión épségben van Italiában, s a legjobb egészségben hagyták, mikor Taraszban elbúcsúztak tőle. Ekkor Arión, ugyanabban az öltözékben, amelyben a tengerbe ugrott, elébük lépett. A hajósok megrémültek, s minthogy lelepleződtek, nem tagadhattak többé. Így beszélik el ezt a történetet a korinthosziak és a leszbosziak. S Tainaronnál látható is Ariónnak egy kisebb méretű, bronz emlékműve,9 amely egy delfinen ülő embert ábrázol.
25. A lüd Alüattész, aki befejezte a milétosziak elleni háborút, ötvenhét évi uralkodás után elhunyt. Ő volt ebből az uralkodóházból a második, ki fogadalmi ajándékot küldött Delphoiba: egy nagy ezüst vegyítőedényt, amely forrasztással készült vasállványon állt. A Delphoiban őrzött összes fogadalmi ajándék közül ez a leginkább figyelemre méltó: a khioszi Glaukosz alkotása, aki az emberek közül elsőként találta fel a vas forrasztását.
26. Alüattész halála után fia, a harmincöt éves Kroiszosz foglalta el a trónt,10 aki a hellén városok közül először Epheszoszra támadt. Amikor ostrom alá vette Epheszoszt, a lakosok felajánlották városukat Artemisznak, akinek templomától a városfalig kötelet feszítettek ki11: a távolság az akkor ostrom alá vett régi város és templom között hét sztadiont tett ki. Kroiszosz tehát először az epheszosziakat támadta meg, azután sorban a többi ión és aiol várost, és talált okot mindegyik város megtámadására, a nagyobb városok esetében nyomósabb, más esetekben egészen jelentéktelen ürügyekre hivatkozván.
27. Mikor az Ázsiában lakó helléneket adófizetőivé tette, elhatározta, hogy hajókat építtet, hogy a szigetlakókra is rátámadhasson. Minden előkészületet megtettek már a hajók építésére, amikor egyesek szerint a priénéi Biasz, mások szerint a mütilénéi Pittakosz Szardiszba látogatott. Kroiszosz megkérdezte tőle, hogy mi újság Hellaszban, ő pedig válaszával arra késztette a királyt, hogy hagyjon fel a hajóépítéssel, mondván: "Ó, király! A szigetlakók tízezer-számra vásárolják a lovat, mert az a szándékuk, hogy ellened és Szardisz ellen vonulnak." Kroiszosz úgy vélte, hogy vendége igazat mond, s kijelentette: "Bárcsak azt sugalmaznák az istenek a szigetlakóknak, hogy lóháton vonuljanak a lüdek fiai ellen!" Erre a másik így válaszolt: "Ó, király! Szemlátomást hő kívánságod, hogy a szigetlakókat szárazföldön, lovas ütközetben verd le, s ez az óhajod természetes is. De nem gondolod-e, hogy a szigetlakóknak meg az a legfőbb vágya – hiszen értesültek szándékodról, hogy ellenük hajókat építs –, hogy tengeren győzzék le a lüdeket, és így álljanak bosszút a szárazföldön lakó hellénekért, akiket te rabszolgáiddá tettél?" Kroiszosz tetszését megnyerte ez az ésszerű és igen meggyőzően hangzó következtetés, s így letett szándékáról, hogy hajókat építsen, és barátságot kötött a szigeteken lakó iónokkal.
28. Idő multával Kroiszosz csaknem minden népet leigázott a Halüsz folyón innen, mert a kilikiaiak és a lükiaiak kivételével valamennyire kiterjesztette uralmát. Ezek pedig a következők: a lüdek, a phrügek, a müsziaiak, a mariandünoszok, a khalüpszok és a paphlagoniaiak, a thüniai és bithüniai thrákok, a kariaiak, az iónok, a dórok, az aiolok és a pamphüliaiak.
29. Kroiszosz ezeket mind leigázta, és birodalmához csatolta, s azután valamennyi akkor élt görög bölcs ellátogatott a fényesen virágzó Szardiszba, még az athéni Szolón is. Ó alkotott az athéniaknak – kérésükre – törvényeket, aztán tíz évre idegenbe ment, látszólag azért, hogy világot lásson, valójában azonban azért, hogy ne kelljen visszavonnia az általa alkotott törvények közül egyet sem. Az athéniak pedig ezt azért nem tehették volna meg, mert ünnepélyes esküt tettek, hogy tíz évig érvényben tartják a Szolóntól kapott törvényeket.
30. Ezért tehát és hogy tapasztalatokat is gyűjtsön, Szolón idegenbe utazott, s Egyiptomban meglátogatta Amasziszt12, Szardiszban pedig Kroiszoszt. Megérkezése után Kroiszosz szívélyesen vendégül látta a királyi palotában, majd a harmadik vagy negyedik napon megparancsolta a szolgáknak, vezessék végig Szolónt a kincstár termein, s mutassanak meg neki minden nagyszerű és drága kincset. Mikor Szolón mindent látott és kedvére megszemlélt, Kroiszosz a következő kérdést tette fel neki: "Athéni vendégem! Sokat emlegették már előttünk bölcsességedet, és azt is, hogy számos országot beutaztál újabb ismeretek után, ezért most erősen furdal a kíváncsiság, hogy megkérdezzem tőled: ki volt a legboldogabb ember, akivel találkoztál a földön?" Kroiszosz azt remélte, hogy a kérdésre majd őt nevezi a halandók közül a legboldogabbnak. Szolón azonban nem hízelgett, hanem tárgyilagosan válaszolt: "Ó, király, az athéni Tellosz." Kroiszosz megdöbbent a választól, és izgatottan megkérdezte: "S miért éppen Telloszt tartod a legboldogabbnak?" A másik erre így válaszolt: "Először is Tellosz virágzó államban élt, szép és kiváló gyermekei voltak, megérte, hogy ezeknek is gyermekei, méghozzá mind egészséges gyermekei születtek, akik életben is maradtak, másrészt mert véleményünk szerint ily kiváló élet végén a halála is nagyszerű volt. Mert, mikor az athéniak megütköztek szomszédaikkal, Eleusziszban maga is harcba szállt, és segítségével megfutamították az ellenséget, s így a legdicsőbb módon fejezte be életét. Az athéniak államköltségen temették el ott, ahol elesett, s emlékét igen nagy megbecsüléssel övezték."
31. Szolónnak Tellosz tökéletes boldogságát magasztaló szavai még kíváncsibbá tették Kroiszoszt, s megkérdezte, hogy szerinte ki a második legboldogabb ember, abban a meggyőződésben, hogy a második helyre már majd őt teszi. Szolón azonban így válaszolt: "Kleobisz és Bitón. Argosziak voltak, elég vagyonnal és akkora testi erővel rendelkeztek, hogy mindketten győztek a versenyeken, s a következő történetet mesélik róluk. Amikor az argosziak Héra ünnepét ülték, nekik mindenképpen kocsin kellett anyjukat a szentélybe vinni. Az ökrök azonban nem érkeztek meg idejében a legelőről, az idő pedig sürgetett, úgyhogy az ifjak magukat fogták igába és húzták el a szekeret, amelyen anyjuk ült. Negyvenöt sztadionnyi utat tettek meg, mire elérkeztek a szentélyhez. Miután ezt az egybegyűlt tömeg szeme láttára megcselekedték, a legszebb vég jutott nekik osztályrészül. S az isten az ő személyes példájukkal mutatta meg, hogy az embernek jobb meghalni, mint élni. Mert a köréjük sereglett argoszi férfiak az ifjak erejét magasztalták, az argoszi nők pedig az anyát, akinek ilyen gyermekei vannak, ekkor az anya, akit boldogsággal töltött el a tett és a dicsőség, az istennő szobra elé járult, és azt kérte, hogy fiainak, Kleobisznak és Bitónnak, akik ilyen nagy tisztességben részesítették, a lehető legjobb sorsot juttassa, amit ember csak kívánhat. Alighogy imája elhangzott, s befejezték az áldozati lakomát, az ifjak a templomban elszenderedtek, és többé nem is ébredtek fel, hanem így fejezték be életüket. Az argosziak elkészítették és felajánlották szobrukat Delphoiban, mint a legkiválóbb férfiakét."
32. Szolón tehát ezeket mondta másodiknak boldogság dolgában. Kroiszosz pedig bosszankodva így szólt: "Athéni barátom! Te a mi boldogságunkat annyira semmibe veszed, hogy még a közemberekkel való összehasonlításra sem méltatsz?" Szolón erre így válaszolt: "Ó, Kroiszosz! Engem kérdezel az emberi dolgok felől, aki jól tudom, hogy az istenek irigyek és szeszélyesek? Mert az élet hosszú során az ember sok mindent lát, amit nem akarna látni és sokat szenved. Az élet időtartamát mintegy hetven évre teszem. Ebben a hetven évben összesen huszonötezer-kétszáz nap vau, ha nem számítjuk a szökőnapokat. De ha figyelembe veszem, hogy minden második év hosszabb, hogy az évszakok a megfelelő időre essenek, a hetven évhez még harmincöt szökőnapot is hozzá kell számítanunk, s ezeknek a napoknak a száma összesen ezerötven. A hetven évben tehát összesen huszonhatezer-kétszázötven13 nap van, s egyetlen nap sem telik el úgy, mint a másik. Így tehát, Kroiszosz, az ember teljesen a sors játékszere. Kétségtelenül látom, hogy igen gazdag vagy, és sok ember felett uralkodsz. De nincs módomban, hogy azt a választ adjam neked, amelyet kívánsz, amíg nem tudom, hogy boldogan fejezted-e be életedet. Aki ugyanis mérhetetlen gazdagságban él, semmivel sem boldogabb annál, aki napról napra tengeti életét, s csak a mindennapi betévő falatja van meg, ha nem jut neki osztályrészül az a szerencse, hogy minden földi jó birtokában fejezze be életét. Sok ember nem szerencsés, hiába van vagyona, mások viszont, akiknek szerényebb élet jutott osztályrészül, boldogok. Mert a nagyon gazdag, de boldogtalan ember csak két szempontból van előnyben a boldog emberrel szemben, ez viszont a gazdag, de boldogtalan emberrel szemben igen sok tekintetben élvez jobb helyzetet. A gazdagnak több lehetősége van vágyai kielégítésére és a rázúduló szerencsétlenség elviselésére. Emezt viszont, noha bajosabban viseli el a sorscsapásokat és elégíti ki vágyait, szerencsés helyzete meg is óvja tőlük. Ép, egészséges, nem ismer testi kínt, szép gyermekei vannak, s termete is tetszetős. S ha aztán még szépen fejezi is be életét, ő az az ember, akit keresel, aki megérdemli, hogy boldognak tartsák. De, amíg meg nem hal, tartózkodjunk a véleményalkotástól, s ne nevezzük boldognak, legfeljebb csak szerencsésnek. Az azonban lehetetlen, hogy mindezek a tulajdonságok egyetlen emberben egyesüljenek, hiszen nincs egyetlen ország sem, amely mindennel el tudná látni magát, hanem egyes dolgok megvannak benne, mások meg nem: amelyikben a legtöbb van, az a legkiválóbb. Éppígy az emberi test sem foglalhat magában mindent, van, ami megvan benne, van, ami hiányzik belőle. Hanem aki tartósan a legtöbbel rendelkezik, és végül szépen fejezi be életét, az érdemli meg, véleményem szerint, ó, király, hogy a boldog névvel illessük. Minden dolognak meg kell várnunk a végeredményét, hogy végül mi lesz belőle. Sokan voltak már, akik előtt isten csak felcsillantotta a boldogság reményét, azután pedig porig sújtotta őket."
33. E szavak sehogy sem nyerték el Kroiszosz tetszését, és ezután már nem sokat törődött Szolónnal. Végül elbocsátotta, mert zavaros eszű embernek tartotta, aki nem törődik a meglévő javakkal, hanem azt hajtogatja, hogy mindennek meg kell várni a végét.
34. Szolón távozása után az isten nagy szerencsétlenségbe döntötte Kroiszoszt, gyaníthatóan azért, mert a világ legboldogabb emberének tartotta magát. Nemsokára álmot küldött rá, amely megjelentette neki az igazat a gyermekére váró szerencsétlenségről. Kroiszosznak ugyanis két fia volt. Az egyik fogyatékos volt, lévén süketnéma, a másik viszont, akit Atüsznak hívtak, minden tekintetben messze felülmúlta kortársait. Erről az Atüszról Kroiszosz álma azt jósolta, hogy egy vashegyű fegyver majd a vesztét okozza. Kroiszosz felriadt, végiggondolta álmát, amely rémülettel töltötte el, s elhatározta, hogy megházasítja fiát. S noha fia a lüdek egyik fő hadvezére volt, soha többé nem bízott rá harci feladatot, sőt minden gerelyt, lándzsát és az emberek által háborúban használt eszközt áthordatott a férfitermekből a kamrákba, nehogy bármi, ami a falon függ, a fiára eshessen.
35. Miközben Kroiszosz fia menyegzőjét készítette elő, egy sorsüldözött, bűntől szennyes kezű férfi érkezett Szardiszba, aki Phrügiában született, és a királyi családból származott. Ez, Kroiszosz palotájába lépve, azt kérte, hogy az ország törvényei szerint megtisztulhasson. Kroiszosz el is végezte a tisztító szertartást, amely éppen úgy zajlik le, mint a helléneknél, majd, az ilyenkor szokásos szertartások után, e szavakkal kérdezte meg az idegentől, hogy kicsoda és honnan jött: "Ki vagy hát, te idegen, és Phrügia melyik részéből érkeztél ide, hogy tűzhelyemnél oltalmat keress? Kit öltél meg, férfit vagy nőt?" Az idegen így válaszolt: "Ó, király, Gordiasznak, Midasz fiának sarja vagyok, s Adrasztosz a nevem. Saját fivéremet öltem meg akaratom ellenére, ezért atyám kitaszított, minden vagyonomtól megfosztott, s így jelentem most meg előtted." Erre Kroiszosz a következő szavakkal válaszolt: "Olyan emberek leszármazottja vagy, akik a barátaim, s te barátokhoz érkeztél. Maradj itt hajlékomban, nem látsz majd hiányt semmiben, s viseld balsorsodat a lehető legnagyobb türelemmel, mert ez válik a leginkább javadra." Ettől fogva a jövevény Kroiszosz házában élt.
36. Ugyanebben az időben a müsziai Olümposz vidékén egy hatalmas vadkan jelent meg: lejött a hegyekből, és pusztította a müsziaiak megművelt földjeit. A lakosok többször is kivonultak ellene, de nem tudták elejteni, s így egyre több kárt szenvedtek tőle. Végül müsziai küldöttek érkeztek Kroiszoszhoz a következő kéréssel: "Királyunk! Egy hatalmas vadkan jelent meg vidékünkön, és pusztítja földjeinket. Bármennyire igyekszünk is, nem tudjuk elejteni. Arra kérünk tehát, küldd el hozzánk fiadat válogatott ifjakkal és kutyákkal, hogy megszabadítsa vidékünket ettől a vadállattól." Így hangzott kérésük. Kroiszosz azonban, emlékezve álmára, a következő szavakkal válaszolt: "A fiamat még csak ne is említsétek, mert semmiképp sem küldhetem veletek. Hiszen ő most ifjú házas, ez köti le gondját. Hanem azért küldök veletek válogatott ifjakat és egész kutyafalkákat, s a legerélyesebben megparancsolom nekik, hogy ne kíméljék a fáradságot, és pusztítsák ki a vadállatot a földetekről." Így hangzott a válasz.
37. S ezt a müsziaiak elégedetten tudomásul is vették, de közben belépett Kroiszosz fia, és meghallotta a müsziaiak kérését. Amikor Kroiszosz megtagadta, hogy velük együtt fiát is elküldje, a fiatalember a következő szavakkal fordult apjához: "Atyám! Korábban legszebb és legnemesebb időtöltésem az volt, ha hadba vagy vadászatra vonulva dicsőséget arathattam, most mégis eltiltottál mindkettőtől, holott jelét sem láthattad rajtam gyávaságnak. Ezek után hogy mehetnék emelt fővel az agorára? Mit gondolnak majd rólam polgártársaim, s mit ifjú feleségem? Mint vélekedik majd férjéről, akihez sorsát hozzákötötte? Vagy engedj el tehát a vadászatra, vagy bizonyítsd be méltó érvekkel, hogy úgy jó nekem, ahogy most cselekszel."
38. Szavaira Kroiszosz így válaszolt: "Fiam! Nem azért cselekszem így, mintha rajtad gyávaság vagy egyéb hitvány tulajdonság jeleit vettem volna észre. Csakhogy álmomban egy látomás jelent meg, és azt jövendölte, hogy rövid életű leszel, egy vas lándzsahegy ki fogja oltani életedet. E miatt az álom miatt siettettem házasságodat, ezért vigyáztam és tiltottam, hogy részt vegyél ebben a vállalkozásban, s elkövetek mindent, ami tőlem telik, hogy túlélj engem. Te vagy egyetlen gyermekem, hiszen a másikra, aki süketnéma, nem számíthatok."
39. A fiatalember erre így válaszolt: "Valóban, atyám, meg kell értenem, ha egy ilyen álomlátás után most féltő szemmel óvsz engem. De azt hiszem, jogom van rá, hogy felhívjam figyelmedet: nem jól értelmezted álmodat. Azt állítod, az álom úgy mutatta, hogy egy vas lándzsahegy fog végezni velem. De vajon van-e keze egy vadkannak? Vagy hogy kerülne hozzá olyan vas lándzsahegy, amely miatt te most annyira aggódol? Ha álmod azt jelezte volna, hogy egy állat agyarától vagy valami hozzá hasonlótól fogok meghalni, akkor kétségtelenül kötelességed volna, hogy úgy cselekedj, ahogy most cselekszel. De mert az álom lándzsahegyről szólt, most pedig nem emberekkel kell szembeszállnunk, engedd meg, hogy elmenjek."
40. Erre Kroiszosz így válaszolt: "Helyesen magyaráztad álmomat, és meggyőztél igazadról. Így hát megváltoztatom elhatározásomat, és elengedlek a vadászatra."
41. E szavak után magához hívatta a phrüg Adrasztoszt, s mikor megjelent előtte, így szólt hozzá: "Amikor te oly szerencsétlen helyzetbe kerültél, amit nem vetek a szemedre, én megtisztítottalak, házamba fogadtalak, s elláttalak mindennel, amire szükséged volt. Most alkalmad van, hogy a jót, amit kaptál, jóval viszonozzad. Fiam vadászatra indul, ezért arra kérlek, légy az őrzője, vigyázz, nehogy útközben gonosz rablók a vesztetekre törjenek. Azonkívül neked is hasznodra válhat, ha velük tartasz, mert alkalmad lesz kitüntetned magad, amihez elődeidtől kellő testi erőt örököltél."
42. "Királyom – válaszolta Adrasztosz –, más helyzetben semmi esetre sem vennék részt a próbatételben. Hiszen nem való, hogy egy ilyen szerencsétlen sorsú ember szerencsés kortársai közé vegyüljön. Kedvem sincs hozzá, és több okom volna rá, hogy tartózkodjam tőle. De mert hogy te kérsz rá, neked a kedvedben kell járnom, hiszen viszonoznom illik a jótettedet. Teljesítem hát kívánságodat, és vigyázok a fiadra, akit rám bíztál, és amennyire az őrizeten múlik, épen és sértetlenül fog hazatérni."
43. Így hangzott válasza, s ezután az ifjak válogatott csapatával és a kutyákkal útra keltek. Ahogy megérkeztek az Olümposz-hegységhez, kutatni kezdték a vadat, majd mikor rátaláltak, körbefogták, és rávetették dárdáikat. A gyilkosság bűnétől megtisztított vendég, Adrasztosz is megcélozta a vadkant dárdájával, de elvétve a dobást, Kroiszosz fiát találta el, akin a dárdahegy halálos sebet ütött, s így beteljesedett az álomlátás. Elrohant egy hírnök, hogy hírül adja Kroiszosznak a történteket, s megérkezvén Szardiszba, elmondta, miként zajlott le a vadászat, s hogyan halt meg Kroiszosz fia.
44. Kroiszoszt fia halálának híre egészen összeroppantotta, s fájdalmának súlyát csak növelte, hogy az az ember ölte meg fiát, akit ő tisztított meg a gyilkosság bűnétől. S iszonyú fájdalmában jajgatva hívta a Megtisztító Zeuszt tanújául rá, hogy mit kellett vendégétől elszenvednie, majd mint a tűzhely és barátság istenéhez fordult hozzá; a tűzhelyéhez, mert mikor az idegent hajlékába fogadta, nem tudta, hogy fia gyilkosát látja vendégül, s a barátságéhoz, mert arra az emberre bízta fiának védelmét, akiről kiderült, hogy legfőbb ellensége.
45. Ezután megérkeztek a holttestet hozó lüdek, nyomukban a gyilkossal. Ez a holttest elé állt, és két kezét kitárva Kroiszosz hatalmába adta magát, s könyörgött neki, hogy ölje meg őt itt a halott előtt. Felidézte korábbi szerencsétlenségét, s elmondta, hogy éppen arra az emberre hozott romlást, aki megtisztította a bűntől, s hogy neki már felesleges élnie. Kroiszoszt e szavak szánalomra indították Adrasztosz iránt, s noha őt is iszonyú csapás érte, így szólt hozzá: "Kellő elégtétel nekem vendégem, hogy te magad kérsz halált a fejedre. Hiszen nem te vagy a szerencsétlenség oka, amelyet akaratod ellenére okoztál, hanem valamely isten, aki már régen megjelentette előttem, hogy mi fog történni." Kroiszosz ezután tisztességgel eltemettette fiát. Adrasztosz, Gordiasz Midasz unokája pedig, az, aki megölte saját fivérét, majd feloldozója fiának a gyilkosa lett, amikor az emberek eltávoztak, ott maradt egyedül a sír mellett, s belátván, hogy ő a legszerencsétlenebb ember a világon, saját kezével vetett véget életének.
46. Kroiszosz fia elvesztése után két évig mély gyászban élt. Később azonban enyhült a gyásza, mikor egyre azon töprengett, miként tudná a perzsa hatalom terjeszkedését meggátolni, mielőtt a perzsák birodalma túlságosan is nagyra nőne. Kürosz, Kambüszész fia ugyanis megdöntötte Asztüagésznak, Küaxarész fiának uralmát14, s a perzsák hatalma szakadatlanul növekedett. Miután meghányta-vetette magában a dolgot, úgy döntött, hogy próbára teszi a Hellaszban és Libüában található jóshelyeket. Mindenhova követet küldött, így Delphoiba, a phókiszi Abaiba, Dódónába, más megbízottakat pedig Amphiaraosz, Trophóniosz és a milétoszi Brankhidák jóshelyére. Ezek voltak azok a hellén jóshelyek, amelyektől jóslatot kért, s megint másokat indított útnak Libüába Ammán jósdájához. Küldöttei révén próbára akarta tenni a jóshelyeket, hogy el tudják-e találni az igazságot, s aztán, ha jóslataik igaznak bizonyulnak, megkérdezze tőlük, kezdjen-e háborút a perzsák ellen.
47. Valamennyi lüdnek, ahányat elküldött, hogy a jóshelyeket próbára tegye, azt parancsolta, hogy épp száz nappal azután, hogy Szardiszból elindult, kérdezze meg a jósdát, tudakolja meg, vajon mit csinál Kroiszosz, Alüattész fia. Az egyes jósdák válaszait aztán ki-ki írja fel, s mindet hozzák el neki. Hogy a többi jóshely mit válaszolt, senkitől sem sikerült megtudnom, Delphoiban azonban, mikor a lüdek beléptek a szentélybe, és megkérdezték az istentől, amit rájuk bíztak, a Püthia hexameteres versmértékben a következő választ adta:

Mily nagy a tenger, jól tudom én s fövenyének a számát, 
értem a néma szavát, s meghallom, amit ki se mondtak. 
Teknősbéka szagát érzem, min rajta a páncél;
ezt, meg a birka húsát most főzi rotyogva a bronzüst, 
melyen bronz a fedél, és bronz a talapzat alatta.

48. A lüdek feljegyezték a Püthia jóslatát, és hazamentek Szardiszba. Mikor a többi küldött is visszatért, Kroiszosz felbontatta és felolvastatta a jóslatokat, melyeket hoztak, de egyiket sem találta megfelelőnek. Meghallván azonban a Delphoiból hozott választ, végre felderült, mert látta, hogy a delphoi jóshely az egyetlen, amely meg tudta mondani, mit tett ő azon a napon. Miután ugyanis szerteküldte követeit jóslatokért, maga is számolta a napokat, és amikor elkövetkezett a megbeszélt nap, olyan dolgot eszelt ki, amit kitalálni vagy akár csak megsejteni is lehetetlen: egy teknősbékát és egy bárányt darabokra vágott, és együtt főzte meg őket egy bronzüstben, amelyre bronzfedőt tett.
49. Kroiszosz tehát Delphoiból ilyen jóslatot kapott. Hogy a lüdek milyen jóslatot kaptak Amphiaraosz jóshelyétől, miután elvégezték a szükséges szertartást, nem tudom megmondani, mert ezt sehol sem jegyezték meg, de a hagyomány szerint ez a jóshely is igazmondónak bizonyult.
50. Kroiszosz ezután gazdag áldozatokkal igyekezett megnyerni a delphoi isten jóindulatát. Összesen háromezer különféle jószágot áldozott neki, majd hatalmas máglyát emelt, amelyben aranyozott és ezüstözött heverőket, aranycsészéket, bíborruhákat és -köpenyeket égetett el, így remélve, hogy megnyeri az isten jóindulatát. Elrendelte, hogy minden lüd vagyona arányában mutasson be áldozatot. Miután ezeket az áldozatokat bemutatta, rengeteg aranyat összeolvasztott és fél téglákat készíttetett belőle, összesen száztizenhét darabot. Ezeknek hosszúsága hat-, szélessége három-, vastagsága egytenyérnyi volt. Négy színaranyból készült, ezek súlya két és fél talanton volt, a többit fehéraranyból öntötték, s ezek két talantont nyomtak. Öntetett ezenkívül tiszta aranyból egy tíz talanton súlyú oroszlánszobrot is. Mikor Delphoiban a szentély leégett, ez a szobor ledőlt a téglákról, amelyeken állott. Jelenleg a korinthosziak kincsesházában található, de csak hat és fél talanton a súlya, mert három és fél leolvadt róla.
51. Mikor mindez elkészült, Kroiszosz elküldte Delphoiba, s még sok egyéb adományt. Így két jókora vegyítőedényt, az egyiket aranyból, a másikat ezüstből: az aranyedényt a szentély bejáratától jobbra, az ezüstöt pedig balra állították fel. A templom leégése után ezek is máshova kerültek; a nyolc és fél talanton és tizenkét mina súlyú aranyedény a klazomenaiak kincsesházában van, a hatszáz amphora űrtartalmú edény pedig a szentély előcsarnokának szögletében áll, s a delphoiak a Theophania ünnepen bort vegyítenek benne. A delphoiak szerint ez a szamoszi Theodórosz alkotása, s ezt magam is elhiszem, mert nem közönséges munka. Küldött még négy – ma a korinthosziak kincsesházában látható – ezüstedényt s két vízmedencét, az egyiket aranyból, a másikat ezüstből. Az aranyedényen olvasható felirat azt állítja, hogy a lakedaimóniak ajándéka, de ez nem igaz, hanem Kroiszosz adománya. Ezt a feliratot egy delphoi ember készítette, aki így akart hízelegni a lakedaimóniaknak. Még a nevét is tudom, de nem akarom megmondani. A gyermekszobor, amelynek kezéből csurog a víz, a lakedaimóniak ajándéka, de a medencéknek egyikét sem ők adták. Ezeken kívül Kroiszosz még sok más, kevésbé értékes fogadalmi ajándékot is küldött: kör alakú ezüsttálakat, egy három könyök magasságú, aranyból készült női szobrot, amely a delphoiak szerint Kroiszosz kenyérsütő asszonyát ábrázolta15, s ezenfelül még felesége nyakláncait és díszköveit is felajánlotta.
52. Ezeket az ajándékokat küldte el tehát Delphoiba. Amphiaraosznak pedig, mikor értesült kiválóságáról és szerencsétlen sorsáról, színarany pajzsot és ugyanilyen dárdát küldött ajándékba, amelynek nyele és hegye aranyból volt. Mind a két tárgy még az én időmben is megvolt Thébaiban, Apollón Iszméniosz szentélyében.
53. A lüd követeknek, akik ezeket az ajándékokat elvitték a templomokba, Kroiszosz megparancsolta: kérdezzék meg a két jóshelytől, hogy indítson-e háborút a perzsák ellen, s ha igen, melyik népet vegye maga mellé szövetségeséül. Mikor a megbízottak megérkeztek küldetésük helyére, és átadták a fogadalmi ajándékokat, e szavakkal kértek jóslatot: "Kroiszosz, a lüdek és más népek királya meggyőződvén, hogy az egész világon csak ez a két jóshely igazmondó, jóslataitokhoz méltó ajándékokat küldött, s most azt kérdi tőletek, indítson-e háborút a perzsák ellen, és melyik népet vegye maga mellé szövetségeséül." A kérdésre mind a két jóshely egyforma választ adott. Azt felelték Kroiszosznak, hogy ha háborút indít, roppant birodalmat fog megdönteni. Ezenkívül azt tanácsolták, hogy próbálja kideríteni, melyik hellén állam a leghatalmasabb, s azt tegye meg szövetségesévé.
54. Kroiszosz, mikor tudomást szerzett az isteni kijelentésekről, nagyon megörült, mert most már bizonyossá vált reménye, hogy megdönti Kürosz birodalmát. Ismét elküldte Püthóba embereit, hogy tudakolják meg Delphoi lakóinak számát, s aztán minden egyes embernek két aranysztatért adott ajándékba. A delphoiak pedig hálából megadták Kroiszosznak és valamennyi lüdnek azt a jogot, hogy elsőként ők kérhetnek jóslatot, nem kell adót fizetniük, a versenyjátékokon az első sorban ülhetnek, s végül azt az örök időkre szóló kiváltságot, hogy bárki közülük Delphoi polgára lehet.
55. Kroiszosz ekképp megajándékozván Delphoi lakóit, harmadízben is jóslatot kért, hiszen meggyőződött róla, hogy a jóshely igazat mond, és nem tudott betelni vele. Azt kérdezte a jósdától, hogy vajon sokáig fog-e tartani uralma. Erre a Püthia a következőképpen válaszolt:

Hogyha a médeknek majd öszvér lesz a királya,
friss, szép lábú lüd, Hennosz kavicsos folyamához,
itt ne maradj, s hogy gyáva leszel majd, azt sose szégyelld.

56. Amikor követei meghozták a választ, Kroiszoszt féktelen öröm fogta el. Hiszen tudván tudta, hogy a médek felett sohasem fog öszvér uralkodni, így tehát sem ő maga, sem utódai soha el nem vesztik trónjukat. Ezek után kutatni kezdte, hogy melyek a legerősebb hellén államok, amelyeknek szövetségét aztán megszerezhetné. Tudakozódása eredményeként úgy találta, hogy a dór törzsből való lakedaimóniak és az iónokkal rokon athéniak a legerősebbek, ezek pelaszg, amazok hellén eredetűek. Az athéniak sosem változtatták meg lakóhelyüket, a lakedaimóniak viszont sokfelé vándoroltak, Deukalión uralkodása idején ugyanis Plithiótiszban, Hellén fiának, Dórosznak uralma alatt pedig az Ossza és az Olümposz lábánál, a Hisztiaiótisz nevű vidéken laktak. Amikor Kadmosz fiai elűzték őket innen, a Pindoszban telepedtek meg, itt makednosznak nevezték őket. Innen vándoroltak Drüopiszba, s végül eljutottak a Peloponnészoszra, ahol a dór nevet kapták.
57. Hogy a pelaszgok milyen nyelven beszéltek, azt nem tudom pontosan megmondani. Ha joggal hivatkozhatunk azokra a pelaszgokra, akik a türszénosz népen túl, Krésztón városában élnek, s valamikor a most dórnak nevezett néptörzs szomszédai voltak, amikor még a jelenlegi Thesszalia területén laktak, továbbá a Hellészpontosz mellett fekvő Plakia és Szkülaké városban élő pelaszgokra, akik később az athéniakkal laktak együtt, azonkívül a többi, azóta más nevet nyert pelaszg településre – egyszóval ha valóban joggal hivatkozhatunk ezekre, a pelaszgok barbár nyelven beszéltek. Ha mármost ez a megállapítás az egész pelaszg népre érvényes, akkor a szintén pelaszg eredetű attikai nép, azután, hogy beköltözött Hellaszba, itt a nyelvet is átvette. A krésztóniak nyelve ugyanis egyetlen szomszédjukéhoz sem hasonlít, úgyszintén a plakiaiaké sem, kettőjük nyelve viszont egymással megegyezik. Ez pedig világos bizonysága annak, hogy erre a területre költözve is megőrizték nyelvüket.
58. A hellén nép azonban, meggyőződésem szerint, kezdettől fogva ugyanazt a nyelvet beszélte. Mikor a pelaszgoktól külön élt, még bizonyára gyenge volt, de a szerény kezdetek óta a néptörzsek hatalmas közösségévé növekedett, főképpen azután, hogy a pelaszgok más néptörzsekkel együtt csatlakoztak hozzá. Máskülönben úgy vélem, hogy a pelaszgok, barbár nép lévén, nem gyarapodtak nagyobb mértékben.
59. Kroiszosz úgy értesült, hogy e néptörzsek közül az attikaiakat pártharcok osztották meg, s ebben az időben Peiszisztratosz, Hippokratész fia volt Athén türannosza. Hippokratésszal, aki magánemberként vegyük el az olümpiai játékok nézői között, nagy csoda történt. Áldozatot készült bemutatni a szentélyben, ott álltak a hússal teli üstök, amikor a víz forrni kezdett, és kifutott az edényből, pedig még tüzet sem rakott alá. A lakedaimóni Khilón, aki arra jártában véletlenül tanúja lett a csodának, azt tanácsolta Hippokratésznak, ne vegyen feleségül olyan asszonyt, aki gyermeket szülhet neki, ha pedig már van felesége, küldje el, s ha már van fia, tagadja ki. Hippokratész azonban nem fogadta meg Khilón tanácsát. S ezután született meg fia, Peiszisztratosz, aki, amikor a tengerparton és a síkságon lakó athéniak között ellentét támadt – a tengerpartiaknak Alkmeón fia Megaklész, a síkságon lakóknak pedig Arisztolaidész fia Lükurgosz volt a vezére –, szervezett egy harmadik pártot, mert meg akarta kaparintani a türannoszi hatalmat. Azon a címen toborzott magának híveket, hogy ő a hegyen lakók16 vezetője, s a következő cselhez folyamodott. Magán és öszvérein sebeket ejtett, majd kocsijával a piacra hajtott, mintha ellenségei elől menekülne, akik a mezőn az életére törtek. Azt kérte a néptől, hogy adjon mellé védőőrizetet, hiszen ő már a megarai háborúban kitüntette magát, elfoglalta Niszaiát, és más jeles tetteket vitt végbe. Sikerült is rászednie az athéni népet, s háromszáz válogatott polgárt adtak melléje. Ezek azonban Peiszisztratosznak nem lándzsásai, hanem buzogányosai voltak, mert fabuzogányokkal kísérték őt. Ezeknek az embereknek az élén indult támadásra Peiszisztratosz, és elfoglalván a fellegvárat, átvette Athénban az uralmat. De nem szüntette meg a meglévő tisztségeket, s nem változtatta meg a törvényeket, hanem a fennálló hagyományok alapján bölcs belátással és helyesen kormányozta a várost.
60. Nem sok idővel később azonban Megaklész és Lükurgosz kibékült egymással, és Peiszisztratoszt száműzték. Így nyerte el Peiszisztratosz első ízben Athénban a hatalmat, de, mert uralma nem volt eléggé szilárd, elbukott. Peiszisztratosz elűzői között azonban kiújult az ellentét, s a szorult helyzetbe került Megaklész követek útján megkérdezte Peiszisztratosztól, hogy hajlandó lenne-e a leányát feleségül venni, ha ennek fejében ismét ő lenne a türannosz. Peiszisztratosz elfogadta az ajánlatot, s meg is egyeztek a visszatérésben, de erre, véleményem szerint, igen együgyű tervet eszeltek ki. Hiszen a hellénség már réges-rég elhagyta az egykori barbár szokásokat, és értelme világosabb volt annál, hogy bármilyen kezdetleges cselfogással rá lehessen szedni. Ők mégis a következő módon jártak túl az akkoriban már a legravaszabbnak tartott athéniak eszén. A Paiania kerületben élt egy Phüa nevű asszony, aki három hüvelyk híján négy könyök magas volt, s minden tekintetben vonzó a külleme. Ezt az asszonyt teljes fegyverzetben egy kocsira ültették, úgy helyezték el, hogy minél nagyobb tiszteletet keltsen, s hírnököket küldvén előre, elindultak vele a város felé. Mikor a hírnökök a városba értek, parancsuk szerint ezt kiáltozták: "Athéniak! Fogadjátok szívesen Peiszisztratoszt, akit Athéna is minden ember közül a legjobban kedvel, s most maga viszi őt vissza fellegvárába." Ezt kiáltozták mindenfelé, s hamarosan minden kerületben híre terjedt, hogy Athéna istennő visszahozta Peiszisztratoszt. Mire a városiak, abban a hitben, hogy ez az asszony valóban az istennő, ember létére imádkozni kezdtek hozzá, s visszafogadták Peiszisztratoszt.
61. Ily módon lett újra türannosz Peiszisztratosz, majd a megállapodás szerint feleségül vette Megaklész leányát. Mivel azonban neki már voltak fiatalkorú gyermekei, s széltében azt emlegették, hogy az Alkmeónidákon átok ül, nem akart Új feleségétől gyermeket17, és nem a rendes módon hált együtt vele. Az asszony egy ideig titkolta a dolgot, később azonban – nem tudni, hogy faggatásra-e vagy anélkül – elmondta anyjának, az meg továbbadta férjének. Megaklész éktelen haragra gyulladt, hogy Peiszisztratosz így megszégyenítette, s felháborodásában kibékült ellenfeleivel. Peiszisztratosz, értesülvén róla, hogy ellene készülnek, egész családjával elhagyta az országot, és Eretriába ment, ahol fiaival meghányta-vetette a helyzetet. Tetszését Hippiasz tanácsa nyerte el, miszerint mielőbb vissza kell szereznie az uralmat. Így aztán adományokat gyűjtöttek azokból a városokból, amelyek valamilyen módon le voltak kötelezve irántuk. Sok helyről kaptak értékes segítséget, de Thébai mindet felülmúlta adományai gazdagságával. Ezután, hogy rövidre fogjam a szót, eljött az idő, mikor már mindent előkészítettek a sikeres visszatéréshez. A peloponnészoszi Argoszból zsoldosokat fogadtak, s ezekhez önként csatlakozott egy Lügdamisz nevű naxoszi férfi, aki lelkesen segítette ügyüket, és sok pénzt s embert hozott magával.
62. Eretriából elindulván a tizenegyedik évben érkeztek haza, s először az attikai Marathónt foglalták el. S azután, hogy itt tábort ütöttek, a városból csatlakoztak hozzájuk párthíveik, s a falvakból is idesereglettek azok, akik a türanniszt kívánatosabbnak tartották a szabadságnál. Ezek tehát itt gyülekeztek. Athén lakói azonban ügyet sem vetettek rá, hogy Peiszisztratosz összegyűjtötte a pénzt, és arra sem, hogy megszállta Marathónt, csak amikor tudomásukra jutott, hogy serege megindult a város ellen, akkor vonultak ki ellene, hogy teljes haderejükkel szembeszálljanak a közeledőkkel. Peiszisztratosz Marathóntól induló harcosai Athéna Pallénisz szentélyénél találkoztak velük, s itt nézett farkasszemet egymással a két sereg. Ekkor az akarnaniai Amphilütosz, akit az isteni gondoskodás jóstehetséggel áldott meg, odalépett Peiszisztratoszhoz, s a következő jóslatot mondta hexameterben:

Hálód már kirepült, és széjjelterjed a vízben,
s éjjel a tonhalakat majd mind odagyűjti a holdfény.

63. Amphilütosz megszállott állapotában ezeket a jósszavakat mondta. Peiszisztratosz felfogta szavai értelmét, és kijelentette, hogy elfogadja a jóslatot, majd megindította seregét. A városbeli athéniak éppen ekkor költötték el reggelijüket, aztán némelyek kockát vetettek, mások ledőltek pihenni. Peiszisztratosz emberei rajtuk ütöttek, és megfutamították az athéniakat. Miközben menekültek, Peiszisztratosz ravasz cselt eszelt ki, mert nem akarta, hogy az athéniak ismét egybegyűljenek; maradjanak csak szétszórtan. Fiait lovon utánuk küldte, s mikor ezek utolérték a menekülőket, Peiszisztratosztól kapott megbízatásuknak megfelelően azt mondták nekik, hogy ne tartsanak semmi veszélytől, térjenek nyugodtan haza.
64. Az athéniak hallgattak rájuk, s ekképp szerezte meg Peiszisztratosz Athénban harmadízben is a türanniszt. Ezután sikeresen megszilárdította uralmát, amiben egyrészt nagyszámú zsoldosára, másrészt a helyi vagy a Sztrümón folyó mellékéről befolyó jövedelmeire támaszkodhatott. Azoknak az athéniaknak a fiait, akik otthon maradtak, nem menekültek el, túszként Naxoszba küldte. Ezt a szigetet is elfoglalta ugyanis, és Lügdamiszt tette meg elöljárójául. Továbbá a jóslatok figyelmeztetésére Délosz szigetén tisztító szertartást tartott.18 Úgy járt el, hogy azon a területen, amelyeket az ember szeme a templomtól beláthatott, kiásatta a halottakat, Délosz egy másik részén földeltette el őket. Peiszisztratosz tehát megszerezte Athén felett az uralmat, az athéniak egy része elesett a csatában, más része pedig az Alkmeónidákkal együtt elmenekült hazájából.
65. Kroiszosz tudta, hogy Athénban így állnak a dolgok, s hogy a lakedaimóniak nagy szerencsétlenségtől menekültek meg, mert győzelmet arattak a Tegea ellen vívott háborúban. A lakedaimóniak ugyanis León és Hégésziklész király idején minden ütközetükben győztek, csupán a tegeaiakkal szemben harcoltak sikertelenül. Ezenfelül korábban majd minden hellén között nekik voltak a legrosszabb törvényeik, és nem ápolták a kapcsolatokat sem egymással, sem az idegenekkel. Jó törvényekre pedig a következő módon tettek szert. Lükurgosz, az egyik legtekintélyesebb lakedaimóni polgár, egy ízben meglátogatta Delphoiban a jósdát, s ahogy belépett a terembe, a Püthia a következő szavakat intézte hozzá:

Eljöttél ma tehát dús szentélyembe, Lükurgosz 
Zeusz akit úgy kedvel s valamennyi olimposzi isten. 
Mondjalak istennek, jósolva, vagy ember lénynek? 
Úgy hiszem én, inkább istenség vagy te, Lükurgosz!

Némelyek ehhez még azt is hozzáteszik, hogy a Püthia sugalmazta neki a máig is élő spártai alkotmányt. Maguk a lakedaimóniak viszont azt állítják, hogy Lükurgosz ezeket a törvényeket Krétából hozta, abban az időben, mikor gyámja volt unokaöccsének, Leóbótésznak, a későbbi spártai királynak. Mert, amikor átvette a gyámságot, az összes törvényt megváltoztatta, s gondja volt rá, hogy az Új törvényeket senki meg ne sértse. Ezenkívül ő hozta létre a hadi szervezeteket, az enómotiákat, a triakaszokat, a közös étkezést, továbbá az ephoroszok intézményét és a vének tanácsát.
66. Intézkedései jóvoltából így a lakedaimóniak jó törvényekhez jutottak, s amikor Lükurgosz meghalt, szentélyt emeltek neki, és nagy tiszteletben tartották. Minthogy pedig Lakedaimón földje termékeny volt, s a lakosok száma sem csekély, gyorsan fejlődtek és gazdagodtak. Ezért aztán nem érték be vele, hogy békében élnek, hanem, abban a meggyőződésben, hogy erőben felülmúlják az arkadiaiakat, jóslatot kértek Delphoiban, hogy meghódíthatják-e egész Arkadiát. S a Püthia azt válaszolta nekik:

Arkadiát kéred? Nagyot óhajtsz, ezt nem adom meg, 
mert sok makkot evő ember lakik Arkadiában, 
s útadat állják ők. Pedig én ezt mégsem irigylem: 
néked adom Tegeát, lábad táncolva tapossa,
s mérd meg a termékeny föld nagyságát kötelekkel.

A jóslat szavára a lakedaimóniak óvakodtak tőle, hogy Arkadia más részét háborgassák, de bízva a megtévesztő jövendölésben, bilincseket vettek magukhoz, és úgy támadtak rá Tegeára, hogy szolgaságba döntsék lakóit. Az ütközetben azonban alulmaradtak, s azoknak, akik fogságba estek, a lábukra verték a magukkal hozott bilincseket, úgy mérték fel kötelekkel és művelték meg a tegeaiak földjét. Az akkoriban viselt bilincsek még az én időmben is megvoltak, s ott függöttek felakasztva Tegeában, Athéna Alea templomában.
67. A lakedaimóniak tehát a korábbi háborúkban mindig balszerencsével küzdöttek a tegeaiak ellen. Kroiszosz idejében azonban, mikor Lakedaimónban Anaxandridész és Arisztón volt a király, a spártaiak kerekedtek felül a háborúban, mégpedig a következő módon. Minthogy eladdig a tegeaiaktól egyre-másra vereségeket szenvedtek, követeket küldtek Delphoiba, hogy megtudakolják, melyik isten kiengesztelése árán győzhetnének a háborúban a tegeaiak fölött. Erre a Püthia azt válaszolta, hogy kutassák fel Oresztésznek, Agamemnón fiának csontjait. Csakhogy, mert nem tudták fellelni Oresztész sírját, ismét elküldtek az istenhez, hogy megkérdezzék, mely helyen is nyugszik Oresztész. Kérdésükre Püthia a következő választ adta:

Arkadiának a sík földjén van a hely, Tegeában, 
hol fú két fuvalom nagy erőnek kényszere folytán,
és az ütést viszonozza ütés, s vész fekszik a vészen. 
Ott Agamemnónnak sarját fedi életadó föld, 
ezt hozd el nekem, és Tegeának uralma tiéd lesz.

A lakedaimóniak e tudás birtokában sem tudták fellelni a sírt, bár mindenhol keresték. Végül Likhasz találta meg, az úgynevezett spártai "jótevők" egyike. Ezek a jótevők olyan polgárok, akik, a legidősebbek lévén, kilépnek a lovagok rendjéből, és szám szerint öten minden évben mindenfelé követségbe mennek, ahol járnak, a spártai állam érdekeit képviselik.
68. A közülük való Likhasz volt tehát az, aki megtalálta a sírt Tegeában, részben a szerencse, részben saját találékonysága segítségével. Ez idő tájt éppen zavartalan volt az érintkezés a tegeaiakkal, ő pedig betévedt egy kovácsműhelybe, ahol elnézte, hogyan kovácsolják a vasat, s elismerő csodálattal adózott a munkának. A kovács, látva csodálkozását, abbahagyta a kalapálást, és így szólt: "Lakón barátom, ha már a vas megmunkálását is megcsodálod, mennyire ámulnál, ha látod azt, amit én! Éppen kutat akartam ásni az udvaromban, és ásás közben egy hét könyök hosszú koporsóra akadtam. Mivel sehogy sem akartam elhinni, hogy valaha nagyobb termetű emberek éltek volna a mostaniaknál, felnyitottam, és a koporsóban egy bele illő holttestet találtam. Megmértem, azután betemettem a gödröt." Miközben a kovács elmesélte, mit látott, Likhasz eltűnődött, s eszébe ötlött, hogy a holttest Oresztészé is lehet, és akkor a jóslat igazat mondott. Arra gondolt, hogy a kovács két fújtatója nyilván a két fuvalmat jelenti, az ütést a kalapács, az ütés viszonzását a kovácsolt vas, s a vészen fekvő vész nem lehet más, csakis a kovácsolt vas, mert a vasat az emberiség vesztére fedezték fel. Miután mindezt meghányta-vetette, visszatért Spártába, és beszámolt a dologról a spártaiaknak. Ők azonban hazugsággal vádolták, és száműzték. Visszament tehát Likhasz Tegeába, elmondta a történteket a kovácsnak, s felajánlotta, hogy bérbe veszi az udvarát, de az nem ment bele az alkuba. Idővel, hosszas rábeszélésre, mégiscsak bérbe adta az udvart, Likhasz pedig felásta a sírt, a csontokat összeszedte, és elvitte Spártába. Ettől kezdve a lakedaimóniak, valahányszor megütköztek a tegeaiakkal, mindig erősebbnek bizonyultak náluk, s végül a Peloponnészosz nagy részére kiterjesztették uralmukat.
69. Miután Kroiszosz minderről értesült, követeket küldött ajándékokkal Spártába, hogy kínálják fel a szövetségkötést19, s meghagyta nekik, hogy mit mondjanak. S ezek megérkezvén így beszéltek: "Kroiszosz, a lüdek és más népek királya küldött minket hozzátok a következő üzenettel: »Lakedaimóniak! Isteni jóslat szólított fel, hogy szövetséget kössek a hellénekkel, rólatok pedig tudom, hogy a legelsők vagytok valamennyi hellén között, a jóslat értelmében tehát először hozzátok fordulok, mert barátotok és fegyvertársatok kívánok lenni minden csel és fondorkodás nélkül.«" Ezt üzente Kroiszosz a követeivel. A lakedaimóniak, akik már korábban tudtak a Kroiszosznak adott jóslatról, megörültek a követek megérkezésének, s barátságot, valamint ünnepélyes esküvel fogadott szövetségi szerződést kötöttek velük. Egy korábbi jótéteményével egyébként Kroiszosz már többeket lekötelezett. Mert, amikor a lakedaimóniak korábban Szardiszban jártak, hogy aranyat vásároljanak annak az Apollón-szobornak az elkészítéséhez, amely most a lakóniai Thornax-hegyen áll, Kroiszosz ajándékba adta nekik az aranyat, amit meg akartak venni.
70. Ezért is fogadták el a lakedaimóniak a szövetséget, meg azért is, mert Kroiszosz az összes hellén közül őket tüntette ki azzal, hogy barátaiul választotta őket. Így tehát készséggel teljesítették kérését. Viszonzásul pedig egy háromszáz amphora térfogatú bronz vegyítőedényt akartak neki ajándékozni, amelynek a szélét különféle alakok díszítették. Ez a vegyítőedény azonban sohasem érkezett meg Szardiszba, s hogy miért nem, arra a hagyomány kétféle magyarázatot is tud. A lakedaimóniak azt állítják, hogy mikor a vegyítőedényt Szardiszba vitték, és Szamoszhoz érkeztek vele, a szamosziak, értesülvén a dologról, nagy hajóikkal odaeveztek, és az edényt elrabolták tőlük. Maguk a szamosziak viszont azt állítják, hogy a vegyítőedényt szállító lakedaimóniak elkéstek, s amikor megtudták, hogy Szardisz és Kroiszosz az ellenség kezére került, Szamoszon eladták a vegyítőedényt, azok a magánemberek pedig, akik megvásárolták, Héra szentélyének ajánlották föl. S könnyen lehet, hogy akik eladták, Spártába visszatérvén azt állították, hogy a szamosziak elrabolták tőlük a vegyítőedényt.
71. Ilyen sorsra jutott tehát a vegyítőedény. Kroiszosz pedig tévesen magyarázván a jóslatot, hadat indított Kappadokia ellen, mert remélte, hogy megsemmisíti Küroszt és a perzsa hatalmat. A perzsák elleni hadi készülődés közben elébe járult egy Szandanisz nevű lüdiai ember, akit már addig is bölcsnek ismertek, de ekkor adott tanácsával még nagyobb hírnévre tett szert a lüdek között, mert ezt mondta: "Ó, király! Olyan emberek ellen készülsz hadakozni, akik bőrnadrágot hordanak, és bőr a ruhájuk is, nem azt esznek, amit szeretnének, hanem azt, ami éppen kerül, mert földjük kopár. Azonkívül nem bort isznak, hanem vizet, és sem fügét, sem más jobbfajta ételt nem esznek. Így hát, ha legyőzöd is őket, nem tudsz tőlük elvenni semmit, hiszen semmijük sincs. Ellenben gondold meg, hogy ha ők győznek le téged, micsoda roppant gazdagságot veszítesz el. Mert, ha egyszer belekóstolnak a mi jólétünkbe, ragaszkodni fognak hozzá, s nem tudunk tőlük megszabadulni. Én bizony hálát adok az isteneknek, amiért nem sugalmazták a perzsáknak, hogy hadjáratra keljenek a lüdek ellen." Ezeket mondta, de Kroiszosz nem törődött szavaival. A perzsáknak pedig, amíg a lüdeket le nem győzték, valóban semmi jóban, semmi fényűzésben nem volt részük.
72. Kappadokia lakóit a hellének szürioszoknak20 nevezték. A szürioszok a perzsa uralom előtt a médek, később pedig Kürosz alattvalói lettek. A méd és a lüd birodalom határa ugyanis a Halüsz folyó volt, amely Arménia hegyeiben ered, átszeli Kilikia földjét, s ahogy innen továbbhalad, jobb partján a matiénoszok, bal partján a phrügek területe fekszik. Ezután északnak fordul, s amint továbbhalad, tőle jobbra a szürioszok, balra pedig a paphlagonok földje terül el. A Halüsz folyó ily módon Ázsiának majdnem az egész tenger felőli részét elválasztja, a Küprosszal szemben fekvő tengertől egészen a Fekete-tengerig. Ez a terület egy, az egész földrészből kinyúló földnyelvet alkot, amelyet egy jó erőben lévő ember öt nap alatt járhat be.
73. Kroiszosz azért indította meg vállalkozását Kappadokia ellen, hogy egész területét elfoglalja és birodalmához csatolja. Azonkívül a jóslatban is erősen bízott, s Küroszon is bosszút akart állni Asztüagész miatt. Asztüagészt, Küaxarész fiát ugyanis, aki Kroiszosz sógora és a médek királya volt, Kürosz, Kambüszész fia legyőzte. Asztüagész pedig a következő módon lett Kroiszosz sógora. Egyszer a nomád szküthák egy csoportja fellázadt, és átvonult a médek birodalmába. Küaxarész, Phraortész fia, Déiokész unokája, aki ez időben a médek királya volt, először mint oltalmat kereső menekülteket, jóindulattal fogadta a szküthákat. S mert amúgy is nagyra becsülte őket, ifjakat bízott gondjaikra, hogy tanulják meg tőlük a nyilazás művészetét és a nyelvüket. Időről időre eljártak vadászni, és mindannyiszor ejtettek valamilyen vadat, de egyszer megesett, hogy zsákmány nélkül, üres kézzel tértek vissza. Küaxarész, mint ez az eset is mutatja, igen lobbanékony természetű ember volt, és goromba hangon szidalmazta őket. A szküthák úgy érezték, nem érdemelték meg Küaxarésztól ezt a megaláztatást, és elhatározták, hogy az általuk oktatott fiúk közül egyet levágnak, feldarabolják, s elkészítik, ahogy az elejtett vadakat szokás. S majd azután, ha a fiút Küaxarésznak mint vadászzsákmányt feltálalták, minél gyorsabban elmenekülnek Szardiszba, Alüattészhoz, Szadüattész fiához. Így is történt. Küaxarész és vendégei lakmároztak a feltálalt húsból, a szküthák pedig, hogy tervük megvalósult, Alüattészhoz menekültek, a védelmét kérve.
74. Ekkor, miután Alüattész Küaxarész követelésére nem adta ki a szküthákat, öt évig tartó háború kezdődött a lüdek és a médek között, amelyben hol a lüdek győzték le a médeket, hol a médek a lüdeket. Egy ízben éjszakai ütközetet vívtak. Dúlt a háború anélkül, hogy egyik a másik fölébe kerekedett volna, amikor is a hatodik évben egy ütközet alkalmával a nappal éjszakává változott. A milétoszi Thalész előre megjósolta az iónoknak, hogy a nap eltűnik majd, sőt az évét is megmondta, amelyben azután a jelenség valóban bekövetkezett. Mikor a lüdek és a médek látták, hogy a nappal éjszakává változik, abbahagyták a harcot, s mindkét oldalon hajlottak már a békekötésre. A béketárgyalásokon a kilikiai Szüennészisz és a babülóni Labünétosz szerepelt közvetítőként. Ők pedig nemcsak azt akarták elérni, hogy esküvel megpecsételt béke szülessék, hanem hogy házasodjanak is egymás között. Azt javasolták, hogy Alüattész adja feleségül leányát, Arüéniszt Asztüagészhoz, Küaxarész fiához, mert erős kötelékek nélkül a békekötések csak ritkán tartósak21. Ezek a népek éppúgy járnak el, amikor esküt tesznek, mint a hellének, de ők még a karjukon is megsebzik bőrüket, és megízlelik egymás vérét.
75. Kürosz tehát legyőzte Asztüagészt, az anyai nagyapját; hogy erre milyen okok késztették, arra később még rátérek elbeszélésemben. Kroiszosz emiatt megharagudott Küroszra, s elküldte embereit a jósdába, hogy megkérdezzék, indítson-e hadat a perzsák ellen. Megkapta a csalfa jóslatot, és abban a hitben, hogy az őt segíti, seregével behatolt a perzsa földre. Mikor Kroiszosz a Halüsz folyóhoz ért, szerintem a ma is álló hídon vezette át seregét, de a hellének közül sokan azt állítják, hogy a milétoszi Thalész segítségével kelt át a sereg a folyón. Kroiszosz ugyanis hasztalan törte a fejét, hogy miként vigye át seregét a vízen, amelyen akkoriban még nem voltak meg a mostani hidak, amikor állítólag a seregben vonuló Thalész azt a megoldást találta, hogy a folyót, amely a seregtől balra folyt, ennek a jobb oldalára vezeti, éspedig a következő módon. A tábor felső végétől kiindulva hold alakú, mély medret ásatott, úgy, hogy a folyó a táborozó sereg mögött folyjon el, s miután a víz egy része a régi mederből ebbe a csatornába ömlik majd, a sereget megkerülve térjen vissza régi medrébe. S mivel a folyó ily módon két ágra szakadt, itt is, ott is át lehetett rajta gázolni. Egyesek azt állítják, hogy a régi meder ki is száradt, de ezt én nem tartom valószínűnek, mert akkor vajon hogyan kelhettek át rajta visszatérőben?
76. Miután Kroiszosz átkelt a folyón, Kappadokia egyik városához, Pteriához érkezett. Pteria, e vidék legjobban megerősített helye, Szinópé körül húzódik, az Euxeinosz-tenger közelében. A király itt ütött tábort, és pusztítani kezdte a szürioszok földjeit. A pteriaiak városát elfoglalta, a szabad lakosokat rabszolgává tette, a körül lakókat uralma alá hajtotta, s az ártatlan szürioszokat elűzte lakóhelyéről. Kürosz is összegyűjtötte hadait, s az útjába eső területeken élőket is befogva seregébe, Kroiszosz elé vonult. Mielőtt azonban támadásra indult volna, követeket küldött az iónokhoz, próbálják meg rávenni őket, hogy pártoljanak el Kroiszosztól, de az iónok nem hajlottak a szóra. Megérkezett Kürosz, tábort ütött Kroiszosszal szemben, azután Pteria földjén teljes erővel összecsaptak. Ádáz ütközet folyt, mindkét részről sokan elhullottak, de végül is, amikor leszállt az éj, úgy váltak széjjel, hogy egyikük sem győzött.
77. Így végződött tehát a két sereg összecsapása. Kroiszosz úgy vélte, hogy seregének létszáma nem elegendő, mert jóval kevesebb katonája volt, mint Kürosznak. Bántotta ez, s minthogy a következő napon Kürosz nem indított támadást, visszavonult Szardiszba, azzal a szándékkal, hogy az egyiptomiaktól kér segítséget szerződésük alapján, az egyiptomi uralkodóval, Amaszisszal ugyanis korábban kötött szövetséget, mint a lakedaimóniakkal. Elküldött a babülóniaiakhoz is, akik szintén a szövetségesei voltak, s akik felett ez időben Labünétosz uralkodott. Hasonlóképp követeket menesztett a lakedaimóniakhoz, hogy a meghatározott időben ők is jelenjenek meg. Az volt a terve, hogy ha szövetségesei már mind összegyűlnek, és saját csapatai is együtt állnak, a tél elmúltával, kora tavasszal rátámad a perzsákra. Így tervezte hát, és ahogy Szardiszba érkezett, követeket küldött a szövetségesekhez, azzal az üzenettel, hogy öt hónap múlva gyülekezzenek Szardiszban. A perzsákkal megütközött serege maradékából elküldte az idegeneket, mert arra semmiképpen sem számított, hogy Kürosz, az eldöntetlen ütközet után, Szardisz ellen akar vonulni.
78. Így tervezgetett Kroiszosz, amikor az egész külvárost tömegestül ellepték a kígyók, és ahogy megjelentek, a lovak odavágtattak legelőjükről és felfalták őket. Kroiszosz a szokatlan jelenség láttán csodajelre gyanakodott, aminthogy az is volt, s nyomban jóslatkérő követeket küldött a telmésszoszi jóspapokhoz. Azok oda is értek, és megtudták a telmésszoszi jósoktól a csodajel magyarázatát, de Kroiszosszal már nem közölhették, mert mielőtt visszahajóztak volna Szardiszba, fogságba esett. A telmésszosziak pedig úgy magyarázták a jelenséget, hogy Kroiszosz birodalmába idegen hadsereg fog betörni, és leigázza az ott lakókat. A kígyó – mondták – a föld gyermeke, a ló ellenség és idegen lény. Amikor a telmésszosziak ezt a magyarázatot adták, Kroiszosz már fogságban volt, de ők még nem sejthették, hogy milyen sorsra jutott Szardisz és maga Kroiszosz.
79. Azután ugyanis, hogy a Pteriánál vívott ütközet után Kroiszosz elvonult, Kürosz értesült róla, hogy Kroiszosz fel akarja oszlatni hadseregét, és mérlegelvén a dolgot, úgy döntött, hogy mihamarabb Szardisz ellen kell vonulnia, mielőtt még a lüd haderő újból összegyűlne. S amit elhatározott, nyomban végre is hajtotta. Seregével benyomult Lüdiába s ő maga adta Kroiszosz tudtára, hogy megérkezett. Ez az esemény nagyon megzavarta Kroiszoszt, mert hisz másként ütött ki a dolog, mint ahogy ő eltervezte, mindamellett harcba vezette a lüdeket. Ebben az időben a lüdek bátorságát és kitartását egyetlen más nép múlta felül. Lóról harcoltak, hosszú lándzsákkal, s mesterei voltak a lovaglásnak.
80. Szardisz előtt egy nagy, kopár síkságon csaptak össze a perzsákkal. Itt több folyó folyik keresztül, többek között a Hüllosz nevű, amely a legnagyobb folyóba, a Hermoszba torkollik. Ez Dindümené anya szent hegyén ered, és Phókaia mellett ömlik a tengerbe. Kürosz a csatára felsorakozott lüdek láttán megijedt a lovasságuktól, és Harpagosznak, egy méd embernek a tanácsára a következőképp cselekedett. Egybetereltette a tábort követő élelem- és teherhordó tevéket, levétette róluk a nyerget, s harcosokat ültetett rájuk lovas fegyverzetben. Ezután megparancsolta, hogy a többiek előtt induljanak Kroiszosz lovassága ellen, s a tevéket a gyalogság kövesse, a lovasságot pedig a gyalogság mögé rendelte. Miután ily módon elrendezte seregét, megparancsolta, hogy kíméletlenül mészároljanak le minden lüdet, aki ellenáll, magát Kroiszoszt azonban ne öljék meg, bárhogy védekeznék is a fogság ellen. Ekképp rendelkezett hát. A tevéket azért állította fel a lovassággal szemben, mert a ló fél a tevétől, nem viseli sem látását, sem szagát. Arra számított, hogy így Kroiszosz nem veheti majd hasznát lovasságának, amelyben pedig a lüd király olyannyira bízott. Amikor aztán a seregek összecsapásra indultak, a lovak nyomban meglátták a tevéket, megérezték a szagukat és visszafordultak, s így odalett Kroiszosz minden reménysége. Hanem a lüdek még ezután sem viselkedtek gyáván; látván, hogy mi történt, leugráltak lovaikról, és gyalogosan szálltak szembe a perzsákkal. Végül azonban, miután mindkét részről sokan elestek, a lüdek megfutottak, s beszorultak városuk falai közé, ahol a perzsák ostromzárat vontak köréjük.
81. Így tehát ostromgyűrű fogta körül őket. Kroiszosz meg abban a hiszemben, hogy az ostrom jó ideig elhúzódik még, újból követeket küldött szövetségeseihez a falak mögül, mert a korábbi követekkel azt üzente nekik, hogy öt hónap múlva gyülekezzenek Szardiszban, most viszont azzal a kéréssel küldte el őket hozzájuk, hogy minél gyorsabban siessenek segítségére Kroiszosznak, akit ostromzár vesz körül.
82. A többi szövetséges mellett Spártába is küldött követeket. Ebben az időben a spártaiak maguk is hadban álltak az argosziakkal egy Thürea nevű terület miatt. Ezt az Argoliszhoz tartozó Thüreát, tőlük elszakítván, a lakedaimóniak birtokolták. De nyugatra, egészen Maleáig, az argosziak birtokában volt a szárazföld, s a többi szigettel együtt Küthéra szigete is. Mikor megjelentek az argosziak, hogy felszabadítsák elszakított földjüket, az ellenfelek üzenetet váltottak, és megegyeztek abban, hogy mindkét részről háromszáz ember küzd majd meg egymással, s amelyikük csapata győz, azé lesz a terület, ezalatt a két sereg többi része pedig elvonul onnan, nem marad ott, amíg a küzdelem zajlik, nehogy egyikük is, látva saját csapata szorult helyzetét, segítségképpen beavatkozzék. Miután ebben megegyeztek, mindenki elment, és az ott maradt kiválasztott harcosok összecsaptak. A viadalt megvívták, de egyik félnek sem hozott győzelmet. A hatszáz ember közül három maradt életben, az argoszi Alkénór és Khromiosz meg a spártai Othrüadész. Mikor az éj leszállt, már csak ők voltak életben, s a két argoszi, meggyőződésük lévén, hogy ők győztek, visszasietett Argoszba, a lakedaimóni Othrüadész viszont kifosztotta az elesetteket, fegyvereiket elvitte övéihez a táborba, s elfoglalta helyét a seregben. Másnap mindkét fél találkozott, hogy megvitassa az eredményt. Egy ideig mindkettő magát állította győztesnek, mert az egyik fél azzal érvelt, hogy az ő harcosai közül maradtak többen életben, a másik pedig azzal, hogy az argosziak megszaladtak, míg az ő emberük ott maradt, és elhozta a többiek fegyvereit. A vita vége az lett, hogy újból harcra keltek, s miután mindkét seregből sokan elestek, végül a lakedaimóniaké lett a győzelem. Az argosziak ettől kezdve, noha korábban hosszú hajat viseltek, kopaszra nyírták a fejüket, most törvényt hoztak, és átok terhe alatt megfogadták, hogy mindaddig egyetlen argoszi férfi sem növeszti meg a haját, és egyetlen asszony sem visel arany ékszert, amíg Thüreát vissza nem vették. A lakedaimóniak viszont ennek épp az ellenkezőjét hozták törvénybe: ők ugyanis, bár korábban rövidre nyírták hajukat, ettől kezdve hosszúra növesztették. Othrüadészról pedig, aki a háromszáz harcos közül egyedül maradt élve, azt beszélik, hogy bajtársai eleste után szégyellt visszatérni Spártába, és Thüreában saját kezével vetett véget életének.
83. Ekképp álltak a dolgok Spártában, mikor a szardiszi követ odaérkezett, hogy segítséget kérjen az ostromgyűrűbe zárt Kroiszosznak. Miután végighallgatták a követet, elhatározták, hogy segítséget küldenek. Már fel is készültek rá, s a hajók indulásra vártak, amikor megérkezett a hír, hogy a perzsák bevették a lüdek védőbástyáit, és Kroiszoszt foglyul ejtették. A lakedaimóniakat lesújtotta a hír, s felhagytak a készülődéssel.
84. Szardisz pedig így esett el. Már tizennégy napja ostromolták a perzsák Kroiszoszt, mikor Kürosz lovasokat küldött szét táborában, és kihirdette, hogy aki elsőként jut fel a falra, gazdag jutalmat kap. Ettől kezdve az egész sereg versengve törekedett a falra, de mindhiába. Már mindenki felhagyott a próbálkozással, amikor egy mardosz törzsbeli harcos, Hüroiadész a várfalnak azon a részén vágott neki, ahol nem állt őrszem, mert erről az oldalról nem tartottak támadástól, olyan meredek volt és bevehetetlen. Ezen az egyetlen helyen még Mélész, a szardisziak egykori királya sem vitette körül az oroszlánt, amelyet ágyasa szült, mikor a telmésszoszi jósok azt állították, hogy ha az oroszlánt körülhordozzák, Szardisz falai bevehetetlenek lesznek. Mélész körül is vitette az oroszlánt a védőfalon mindenütt, ahol a bástyák bevehetőnek látszottak, kivéve ezt az egy helyet, amelyről úgy vélte, hogy megközelíthetetlenül meredek. A városnak ez a része a Tmólosz felé néz. Ez a mardosz törzsbeli Hüroiadész az előző napon azt látta, hogy egy katona mászik le a várfalnak ezen az oldalán a legurult sisakja után, és visszaviszi; ez a látvány meghökkentette és töprengésre késztette. Azután maga is felmászott, s a többi perzsa is követte. Mikor már elegen voltak idefenn, elfoglalták Szardiszt, s az egész várost elpusztították.
85. Magával Kroiszosszal meg ez történt. Mint korábban már említettem, volt egy fia, minden tekintetben csinos, megnyerő és kiváló ifjú, csak éppen néma. Korábban Kroiszosz már mindent elkövetett a fiúért, amire gazdagságából tellett, Delphoiba is elküldött, hogy jóslatot kérjen felőle. Kérdésére a Püthia így válaszolt:

Lüd sarj, nagy tömegei' ki uralkodsz, együgyű Kroiszosz, 
oly hevesen ne kívánd a fiadnak hallani hangját
majd palotádban, mert sorsod jobb lenne enélkül: 
gyászos nap leszen az, mikor őt meghallod először.

Amikor a falakat elfoglalták, egy perzsa, aki nem ismerte Kroiszoszt, rárohant és meg akarta ölni. Kroiszosz látta ugyan a rárohanó embert, de kétségbeesésében nem törődött vele, már azt sem bánta volna, ha egy kardcsapás véget vet az életének. De ennek a néma fiának, látva a támadó perzsát, a félelemtől és fájdalomtól megjött a hangja, s rákiáltott: "Ember! Ne öld meg Kroiszoszt!" Ekkor szólalt meg először, s ezután már egész életében tudott beszélni.
86. Így foglalták el a perzsák Szardiszt, és ejtették fogságba magát Kroiszoszt, aki tizennégy évig uralkodott, tizennégy napig viselte az ostromot, s a jóslat értelmében egy nagy birodalmat tett tönkre – a magáét. A perzsák megragadták, s Kürosz elé hurcolták. A perzsa király nagy máglyát rakatott, s megparancsolta a láncokba vert Kroiszosznak, hogy lépjen fel rá, tizennégy lüd fiúval együtt. Vagy azért, hogy feláldozza a zsákmány zsengéjét valamelyik istennek, vagy azért, hogy fogadalmát teljesítse, vagy, mert hallott Kroiszosz vallásosságáról, és szeretett volna meggyőződni róla, vajon akad-e olyan isteni lény, aki megszabadítja a lüd királyt a máglyahaláltól. Kürosz tehát így rendelkezett. Kroiszosznak pedig, miközben Ott állt a máglyán, kétségbeesett helyzetében eszébe jutottak Szolónnak isteni sugallatra mondott szavai: "Nincs boldog ember az élők között!" S amint ott állt, felsóhajtott, és a nagy csendben háromszor kiáltotta Szolón nevét. Kürosz hallotta ezt, és megparancsolta a tolmácsoknak, hogy kérdezzék meg Kroiszoszt, ki az, akinek a nevét kiáltotta. A tolmácsok odamentek hozzá, és kérdezték, Kroiszosz egy ideig hallgatott, s végül, hogy sürgették, így válaszolt: "Olyan ember ő, hogy semmi kincset nem sajnálnék, ha a világ minden uralkodójával elbeszélgethetne." Mivel nem értették, miről beszél, tovább kérdezgették. Hosszas faggatásra végül elbeszélte, hogy meglátogatta őt egykor az athéni Szolón, s miután megszemlélte minden kincsét, kijelentette, hogy ő azokat semmire sem becsüli, és minden akkor mondott szava beteljesedett. Kijelentése pedig nem csupán az ő személyének szólt, hanem az egész emberiségnek, kivált azoknak, akik azt hiszik magukról, hogy boldogok. Miközben Kroiszosz ezt mesélte, a meggyújtott máglya körös-körül, a szélén már lángba kapott. Kürosz, meghallván Kroiszosz szavait a tolmácsoktól, megbánta szándékát, mert arra gondolt, hogy lám, ember létére most egy másik embert akar elégettetni, akinek boldogsága nem volt kisebb az övénél. Ezenkívül tartott a megtorlástól is, s az is gondolkodóba ejtette, hogy az életben semmi sem végleges. Parancsot adott tehát, hogy azonnal oltsák el a tüzet, s Kroiszoszt meg a többieket vegyék le a máglyáról. A tüzet azonban, bárhogy igyekeztek, nem tudták már eloltani.
87. Ezután, úgy beszélik a lüdek, amikor Kroiszosz észrevette, hogy Kürosz megváltoztatta szándékát, s látta, hogy az emberek hasztalan oltják a tüzet, nem képesek elfojtani, Apollónhoz kiáltott segítségért, hogy ha valaha kedves ajándékot adott neki, segítsen rajta, s mentse ki e veszedelemből. Így könyörgött sírva az istenhez, amikor a derűs időben, szélcsendben egyszerre felhőszakadás támadt, és a hatalmas zápor eloltotta a tüzet22. Ekkor értette meg Kürosz, hogy Kroiszosz derék ember, akit kedvelnek az istenek, s mikor végre levették a máglyáról, ezt kérdezte tőle: "Ki beszélt rá téged, Kroiszosz, hogy országomra támadj, s barátom helyett ellenségem legyél?" Kroiszosz így válaszolt: "Ó, király, amit tettem, az rád szerencsét, rám pedig szerencsétlenséget hozott. S mindennek oka a hellének istene, aki engem béke helyett háborúra biztatott. Hiszen nincs olyan ostoba, aki a háborút választaná a béke helyett. Mert az egyikben a fiúk temetik el atyáikat, a másikban az atyák fiaikat. Úgy hiszem, az istenek akarata volt ez."
88. Ezt mondta Kroiszosz. Ekkor Kürosz leoldatta bilincseit, maga mellé ültette, nagy tisztelettel bánt vele, s ő és egész környezete csodálattal nézett Kroiszoszra. Kroiszosz gondolataiba merülve hallgatott. Majd megfordult, és amikor látta, hogy a perzsák miként fosztogatják a lüdek fővárosát, így szólt: "Kimondjam-e most, amit gondolok, vagy jobb, ha hallgatok?" Kürosz biztatta, hogy mondja csak ki bátran, amit akar, és akkor Kroiszosz megkérdezte: "Mit művel ott az a tömeg ilyen nagy buzgalommal?" "A városodat fosztogatja – válaszolta Kürosz –, a kincseidet hordja szét." Amire Kroiszosz így felelt: "Nem az én kincseimet és nem az én városomat prédálják fel, mert ez már mind nem az enyém. Amit elvisznek és széthordanak, az most már a tiéd!"
89. Kürosz elgondolkozott Kroiszosz szavain, s a többieket elküldvén, megkérdezte, mit kellene most tennie ez ellen. Ő pedig így felelt: "Az istenek szolgáddá tettek engem, így hát méltányosnak hiszem, hogy megmondjam, ha valamit jónak tartok. A perzsák természetüknél fogva féktelenek, de szegények. Ha most megengeded, hogy ezeket a kincseket elrabolják, és magukkal vigyék, számíthatsz rá, hogy aki a legtöbbet megkaparintotta, az fel fog lázadni ellened. Azért, ha tanácsom kedvedre való, a következő módon cselekedj. Dárdásaidból minden kapuhoz állíts őrséget, a kifelé igyekvőktől szedjék el a kincseket, és mondják azt nekik, hogy Zeusznak kell leróni a tizedet. Így nem gyűlölnek meg, belátják, hogy jogosan jársz el, amikor erőszakkal elveszed zsákmányukat, s önként át fogják neked adni."
90. E szavak hallatán felderült Kürosz, mert úgy vélte, nagyon jó tanácsot kapott. Köszönetet mondott érte, s miután dárdásainak kiadta a parancsot, hogy cselekedjenek Kroiszosz tanácsa szerint, így fordult hozzá: "Kroiszosz! Bölcs szóval és cselekedettel leköteleztél királyi személyemben, ezért kívánj tőlem bármit kedvedre, és kívánságod teljesülni fog." Ó pedig így válaszolt: "Ó, uram, igen nagy örömömre volna, ha megengednéd, hogy elküldjem Delphoiba, a hellének istenéhez, akit valamennyi közül a legjobban tiszteltem, ezeket a bilincseket, és megkérdezhessem tőle, szerinte jogos-e megcsalni azt, aki annyi ajándékot adott neki!" Kürosz erre megkérdezte, mivel vádolja az istent, hogy ezzel a kérdéssel állna elébe. Kroiszosz pedig elmondta, milyen tervei voltak annak idején, és milyen választ kapott rájuk a jóshelytől, mennyi ajándékot küldött oda, meg hogy a jósda biztatására indított hadat a perzsák ellen. Végül pedig megismételte kérését: engedje meg, hogy mindezért szemrehányást tegyen az istennek. Kürosz mosolyogva azt felelte: "Megengedem neked, Kroiszosz, miként ezután is teljesítem, amit csak kérsz." Kroiszosz, megkapván az engedélyt, lüdeket küldött Delphoiba, és meghagyta nekik, hogy helyezzék el bilincseit a templom küszöbén, s kérdezzék meg az istentől, nem restelli-e magát, hogy jóslataival arra biztatta őt: indítson háborút a perzsák ellen, és próbálja megdönteni Kürosz uralmát. Mondják meg neki, hogy íme, itt vannak a zsenge áldozatok a győzelemért – és mutassanak rá a bilincsekre –, majd kérdezzék meg, vajon a hellén isteneknek törvénye, szokása-e a hálátlanság.
91. Mikor a lüdek megérkeztek Delphoiba, és elmondták az üzenetet, a hagyomány szerint a Püthia azt felelte, hogy senki sem kerülheti el a rámért végzetet, még egy isten sem23. Kroiszosz ötödik őse vétkéért lakolt, aki, mint a Hérakleidák testőre, asszonyi rosszindulatnak engedve megölte urát, s elnyerte annak méltóságát, ami pedig nem illette meg. Loxiasz ugyan mindent elkövetett, hogy Szardisz pusztulása ne Kroiszosz, hanem Kroiszosz gyermekeinek idejére essék, de a végzetet ő sem tudta megváltoztatni. Az isten kedvéért azonban annyit még megengedett Kroiszosznak, hogy három évvel késleltette Szardisz elfoglalását. És tudja meg Kroiszosz, hogy a megszabott időnél három évvel később esett fogságba, és a tűzhaláltól is az isten mentette meg. Ami az adott jóslatot illeti, azért Kroiszosz ok nélkül hibáztatja. Loxiasz annyit mondott, hogy ha megtámadja a perzsákat, nagy birodalmat fog megdönteni. Ezután, ha helyesen gondolkodik, el kellett volna küldenie követeit, hogy megkérdezzék: ez a birodalom a sajátja-e vagy Küroszé. Minthogy pedig nem értette meg a választ, és nem tett fel újabb kérdést, csak önmagát okolhatja. És amit Loxiasz legutolsó jóslatában az öszvérről mondott neki, azt sem értette meg. Ez az öszvér ugyanis maga Kürosz, mert szülei annyira különböztek egymástól: anyja igen előkelő, apja pedig alacsony származású volt. Anyja méd volt, Asztüagész király leánya, apja pedig perzsa, a médek alattvalója, aki alacsonyabb rangú létére királylányt vett feleségül. Ezt a választ adta a Püthia a lüdeknek, akik, Szardiszba visszatérvén, elmondták szavait Kroiszosznak. Ő pedig, végighallgatván, belátta, hogy nem az isten, hanem ő a hibás.
92. Ennyit akartam tehát mondani Kroiszoszról, a birodalmáról és Iónia első leigázásáról.
Kroiszosznak az említetteken kívül még sok fogadalmi ajándéka található Hellaszban: a boiótiai Thébaiban egy aranytripusz Apollón Iszméniosznak ajánlva, Epheszoszban aranytehenek és több hatalmas oszlop, s Delphoiban, Athéna Pronaia szentélyében egy aranypajzs. Ezek az én időmben még mind megvoltak, a többi adománya viszont elveszett. Azok az ajándékok, amelyeket Kroiszosz a milétoszi Brankhidák szentélyébe küldött, úgy hallottam, súlyra és formára éppen megegyeznek a Delphoiban található adományokkal. Kroiszosz a delphoi templomban s az Amphiaraosz szentélyében24 lévő adományait saját vagyonából, apai örökségéből küldte. A többi viszont az egyik ellensége vagyonából való, aki még trónra lépése előtt fellázadt ellene, s egy bizonyos Pantaleónnak akarta megszerezni Lüdia fölött az uralmat. Ez a Pantaleón szintén Alüattész fia, így Kroiszosz testvére volt, de nem egy anyától származtak. Kroiszoszt ugyanis egy kariai asszony szülte Alüattésznak, Pantaleónt pedig egy ión nő. Mikor Kroiszosz az apjától örökölt birodalmat átvette, az ellene lázadót kínpadra vonatva megölette, s vagyonát, amelyet már korábban lefoglalt, mint mondtam, fölajánlotta az istennek. Ezeket tudom Kroiszosz fogadalmi ajándékairól.
93. Lüdiában nincsenek olyan feljegyzésre méltó nevezetességek, mint más országban, legfeljebb az az aranypor, amely a Tmóloszból ered. Áll azonban itt egy mű, amely nagyságban, az Egyiptomban s Babülónban lévő épületek kivételével, minden más építményt felülmúl. Itt áll ugyanis Alüattésznak, Kroiszosz apjának síremléke. Alapját hatalmas kőlapokból rakták, a többi része pedig magasra tornyozott földhalom. Építésén napszámosok, mesteremberek és testüket áruló leányok dolgoztak. A síremléken öt feliratos kő még az én időmben is állott, amelyekbe be volt vésve, hogy ki mennyi ideig vett részt a munkában. Mindent összevetve kitűnt, hogy az örömleányok végezték a munka legnagyobb részét. A lüd nép leányai ugyanis a testükkel kereskednek egészen addig, amíg férjhez nem mennek, s így saját maguk gondoskodnak hozományukról. A síremlék kerülete hat sztadion és két plethron25, szélessége tizenhárom plethron.- A síremlék mellett van egy nagy tó is, amely a lüdek szerint sohasem szárad ki; Gügaiának nevezik. Ezekről a dolgokról elég is ennyi.
94. A lüdek élete hasonlít a hellénekére, kivéve azt, hogy a leányok ringyónak állnak. Tudomásom szerint a lüdek használtak elsőként vert ezüst- és aranypénzt, és ők voltak az első kereskedők is. Maguk a lüdek azt állítják, hogy a mostanában náluk és a helléneknél ismert játékokat is ők találták ki. Azt beszélik, hogy ezek a játékok abból a korból erednek, amikor Türszéniát betelepítették, és erről a hagyomány a következőket mondja. Atüsznak, Manész fiának uralkodása idején roppant éhínség pusztított egész Lüdiában. A lüdek egy ideig türelemmel viselték az ínséget, s különböző módon igyekeztek enyhülést találni. Ekkor találták fel a csontkockát, a labdát és még sok egyéb játékot, kivéve a dámajátékot, mert ennek feltalálását nem tulajdonítják maguknak. Mindezt az éhség ellen találták ki: egy napot játékkal töltöttek, hogy ne gondoljanak az evésre, másnap ettek. Így éltek tizennyolc esztendeig. Minthogy azonban a baj nem múlt el, sőt egyre fokozódott, a király két részre osztotta a lüd népet, és sorsvetéssel döntötte el, hogy melyik részük maradjon, és melyik vándoroljon el az országból, s azoknak, akik a sors döntése szerint otthon maradnak, ő lesz a királya, az elköltözőknek pedig fia, Türszénosz26. Azok, akiket a sors kivándorlásra ítélt, Szmürnába mentek. Itt hajókat építettek, felszerelték őket a szükséges eszközökkel, majd elhajóztak, hogy hazát és élelmet keressenek. Sok nép földje mellett elhajóztak, végül elérkeztek az ombrikosz néphez, ott várost építettek maguknak, és mind a mai napig ott élnek. Elhagyván a lüd nevet, vezérükről, a király fiáról nevezték el magukat, s az ő neve után lettek türszénoszok.
95. A lüdeket tehát a perzsák leigázták. A következőkben arról szólok majd, ki volt ez a Kürosz, aki Kroiszosz uralmának véget vetett, s hogy milyen módon hajtották uralmuk alá Ázsiát a perzsák. Elbeszélésemben azoknak a perzsáknak a szavait követem, akik nem próbálják nagyítani Kürosz történetét és tetteit, hanem a valósághoz ragaszkodnak. Mert ahogy én tudom, Küroszról háromféle hagyomány is megemlékezik.
Az asszürok ötszázhúsz évig uralkodtak Ázsia felső részében, amikor elsőként a médek lázadtak fel ellenük.27 Ezek mindjobban megedződtek az asszürok ellen vívott harcukban, végül lerázták magukról a szolgaság jármát, és kivívták függetlenségüket. Ettől kezdve a többi nép is követte a médek példáját.
96. Mikor a szárazföldön már mindnyájan felszabadultak, ekképp kerültek ismét egyetlen király uralma alá. Élt a médek között egy okos ember, Déiokész, Phraortész fia28. Ez a Déiokész meg akarta szerezni az uralmat, s ezért a következőképpen cselekedett. A médek szétszórt falvakban laktak, ő pedig a maga közösségében már azelőtt is nagy megbecsülésnek örvendett, de ettől kezdve még buzgóbban gyakorolta az igazságosságot. Azért cselekedett így, mert szerte a méd birodalomban törvénytelenség uralkodott, márpedig a jogtalanság ellensége az igazságosságnak. A falujabeli médek, látván igazságszerető természetét, a bírájukká választották. Ő pedig, egyre az uralomra gondolva, továbbra is becsületes és igazságos maradt. Mindezért nemcsak a saját közössége becsülte, hanem mikor híre ment, hogy Déiokész az egyetlen igazságosan bíráskodó ember, más falvak lakói is, akik az ideig csak igazságtalan ítéleteket szenvedtek, a dicséretét zengték. És azután peres ügyeiket már csak Déiokész elé vitték, s nem fordultak senki máshoz.
97. Egyre többen és többen keresték fel, mert tapasztalták, hogy ítéletei mindig igazságosak. Déiokész azonban, látva, hogy minden egyes ügy az ő vállára nehezedik, nem volt hajlandó többé a bírói székbe ülni, ahonnan addig ítélkezett. Nem hozott több döntést, mert úgy látta, hogy semmi haszna abból, ha saját dolgait elhanyagolja, s egész álló nap csak mások ügyeiben ítélkezik. Mivel azonban a rablás és törvénytelenség ezután még gyakoribb lett a falvakban, a médek összegyűltek, hogy megtanácskozzák, mit is tehetnének ellene. Azt hiszem, kiváltképp Déiokész barátai vihették a szót a vitában, mert ezt mondták: "Ilyen állapotok közt lehetetlen tovább élnünk ebben az országban, hát szánjuk el magunkat, és válasszunk királyt. Akkor az ország is jó törvényeket nyer, mi is foglalkozhatunk a magunk munkájával, s a törvénytelenség nem kényszerít majd kivándorlásra." Így beszéltek, végtére elhatározták, hogy egyetlen király hatalma alá vetik magukat.
98. Mikor aztán felmerült a kérdés, kit tegyenek meg királlyá, mindenki Déiokész nevét emlegette, őt magasztalta, úgyhogy teljes egyetértésben királlyá választották. Ő ezután tüstént elrendelte, hogy méltóságához illő palotát építsenek neki, és hatalmát testőrség is biztosítsa. S a médek meg is tettek mindent. Hatalmas, erős palotát építettek neki, ott, ahol kijelölte, s rábízták, hogy valamennyi méd közül tetszése szerint válogassa ki testőrségét. Miután hatalomra jutott, arra kényszerítette a médeket, hogy építsenek várost, és viseljék különös gondját, a többi településsel ne sokat törődjenek. A médek ezt az óhaját is teljesítették. Nagy és hatalmas védőfalat emeltek a ma Egbatanának nevezett város köré, egyik gyűrűként övezve a másikat, s minden egyes körfal a maga védőbástyáival volt magasabb a szomszédjánál. Minthogy a város dombokra települt, a védőfalak tervét még könnyebb volt megvalósítani. Összesen hét körfalat építettek, a legbelső övezte a királyi palotát és a kincstárt. A legnagyobb körfal kerülete nagyjából megegyezett Athén kerületével29. Az első kör védőbástyáit fehér, a másodikét fekete, a harmadikét bíborpiros, a negyedikét kék, az ötödikét narancsszínűre festették. A két utolsó fal közül az egyiken ezüstös, a másikon aranyos színűek lettek a bástyák.
99. Ilyen falakat emeltetett hát Déiokész a palotája köré, s a népnek megparancsolta, hogy e falak körül telepedjék le. Mikor a lakóházak felépültek, Déiokész a következő rendet vezette be. A király színe elé senki nem juthatott, minden ügyét megbízottjai intézték, a királyt senki sem láthatta, és mások jelenlétében senkinek sem volt szabad köpnie vagy hangosan nevetnie, mert az illetlenségnek számított. Tekintélyét azért növelte meg ennyire, hogy azok, akik vele együtt nevelkedtek, és sem származásban, sem vitézségben nem maradtak el mögötte, ne nehezteljenek rá és ne lázadjanak ellene, hanem higgyék róla, mivel őt magát sohasem láthatják, hogy egészen másfajta lény lett, mint ők.
100. Attól kezdve, hogy ekképp rendelkezett, és megerősítette hatalmát, szigorúan őrködött azon, hogy az igazság érvényesüljön. A panaszokat írásban küldték el hozzá, ő pedig döntött, majd visszaküldte az iratot, ez volt a rend a törvénykezésben. Más ügyekben pedig a következőképpen járt el. Ha tudomására jutott, hogy valaki önkényeskedik, magához idézte az illetőt, s bűnéhez méltó büntetést szabott rá. Megfigyelői és kémei behálózták egész birodalmát.
101. Déiokész volt az, aki egyesítette a méd népet, és uralkodott rajta. Ide a buszészok, parétakoinoszok, sztrukhatok, arizantoszok, budioszok és a mágusok törzse tartozott, ezek alkották a méd népet.
102. Déiokésztól, amikor ötvenhárom évi uralkodás után meghalt, fia, Phraortész vette át az uralmat30. A trónt elfoglalván nem érte be azzal, hogy csupán a médek felett uralkodjon, hanem hadat indított a perzsák ellen, legyőzte s a médek első alattvalóivá tette őket. Miután pedig már két ilyen hatalmas népen uralkodott, egyik népet a másik után igázva le, meghódította Ázsiát. Legvégül azokat az asszürokat támadta meg, akik Ninosz urai voltak, s korábban minden nép engedelmeskedett nekik, mostanra azonban magukra maradtak, mert szövetségeseik elpártoltak tőlük. Ezek ellen indult hadba Phraortész, de huszonkét évi uralkodás után elesett a háborúban, s vele együtt seregének nagy része is odaveszett.
103. Phraortész halála után fia, Küaxarész, Déiokész unokája vette át az uralmat, s a hagyomány szerint sokkal erőszakosabb eszközökkel uralkodott, mint elődei. Ö osztotta először szabályos csapatokba Ázsia haderejét, s ő különítette el a katonákat fegyverzetük szerint lándzsásokra, íjászokra és lovasokra, korábban ugyanis ezek minden megkülönböztetés nélkül, egymással keveredve harcoltak. Ő vívta azt a csatát is a lüdek ellen, amelynek folyamán a nappal éjszakává vált. Ő csatolta a birodalomhoz Ázsiának a Halüsz folyótól északra fekvő minden részét. Végül, összegyűjtvén az uralma alá tartozó valamennyi népet, Ninosz ellen indult, hogy atyjáért bosszút álljon, és lerombolja a várost. De amikor egy csatában már legyőzte az asszürokat, és megkezdte Ninosz ostromát, Madüész szkütha király fiának, Prótothüésznak vezetésével egy szkütha sereg jelent meg. Ezek a szküthák azután törtek be Ázsiába, hogy Európából kiverték a kimmer népet, s ezeket üldözve érkeztek a médek földjére31.
104. A Maiétisz-mocsártól a Phaszisz folyóig és Kolkhiszig egy jó gyalogló harminc nap alatt érhet el. Kolkhisztól a médekhez már nem nehéz eljutni, mert csak egyetlen nép – a szaszpeirok – lakik közöttük, s őket elhagyván máris Médiába érkezünk. A szküthák azonban nem erről érkeztek, hanem feljebb, egy jóval hosszabb kerülő utat választottak, jobb kézről hagyván el a Kaukaszosz-hegységet. Itt aztán a médek összecsaptak a szküthákkal, de elvesztették az ütközetet, birodalmuk széthullott, s a szküthák lettek egész Ázsia urai.
105. Később a szküthák Egyiptom ellen vonultak. Már a szüriai Palesztinában jártak, de ekkor Pszammétikhosz, Egyiptom királya32, elébük járult, s ajándékokkal és kérő szavakkal rábírta őket, hogy ne menjenek tovább. Visszavonulásuk közben érték el a szüriai Aszkalónt. Innen a szkütha sereg zöme fosztogatás nélkül haladt tovább, néhányan azonban hátra maradtak, és kirabolták Aphrodité Urania szentélyét33. Ez a szentély, mint jártamban-keltemben megtudtam, az istennő valamennyi személye közül a legrégebbi. Maguk a küprosziak mondják, hogy a küproszi szentély is innen származik, mert Szüriának ebből a részéből érkeztek Küthériába azok a phoinikiaiak, akik itt személyt építettek. Az aszkalóni szentélyt kirabló szküthákat és utódaikat később az istennő valami orvosolhatatlan női betegséggel sújtotta, amelynek okát maguk a szküthák is ebben látják. Akik felkeresik a szküthákat, maguk is megláthatják, milyen állapotban vannak ennek az átoknak az áldozatai, az "enareeszek", ahogy a szküthák nevezik őket.
106. A szküthák huszonnyolc évig uralkodtak Ázsiában, ahol erőszakosságukban és gőgjükben mindent tönkretettek. Mert nem érték be azzal az adóval, amelyet kivetettek és könyörtelenül behajtottak, hanem még el is rabolták mindenkitől, amije csak volt. Küaxarész és a médek azonban meghívták legtöbbjüket vendégségbe, lerészegítették, majd legyilkolták őket, s ekképp visszaszerezvén uralmukat, újból kiterjeszkedtek a korábban birtokolt területekre. Ninoszt is elfoglalták (hogy miképpen, azt elmondom később), a babülóni területen lakók kivételével leigázták az asszürokat. Ezután meghalt Küaxarész, aki – a szküthák időszakát is beszámítva –negyven esztendeig uralkodott.
107. A királyi hatalom Asztüagészra, Küaxarész fiára szállt. Ennek született egy Mandané nevű leánya, akiről azt álmodta apja, hogy testéből olyan forrás fakad, amely nemcsak városát, hanem egész Ázsiát elborítja. Álomlátását elmesélte álomfejtő mágusainak, de mikor megmagyarázták neki álma jelentését, nagyon megrémült. Emiatt, mikor a leány eladósorba került, nem is választott Mandanénak rangban hozzá illő férjet, hanem – félve az álomtól –hozzáadta egy Kambüszész nevű perzsához, akit jó családból való, csendes természetű embernek ismert, de kevesebbre tartott, mint akár egy közepes rangú médet.
108. Mandané és Kambüszész házasságának első évében Asztüagésznek újabb álomlátása volt: azt álmodta, hogy leánya öléből szőlőtőke hajt ki, amely beárnyékolja egész Ázsiát. Ezt az álmát is elmondta az álomfejtőknek, majd várandós leányát magához rendelte Perzsiából. Mikor a leány megérkezett, őröket állított mellé, mert az volt a szándéka, hogy a születendő gyermeket megöleti. Álomlátását ugyanis az álomfejtők úgy magyarázták, hogy leányának sarja foglalja majd el helyette a királyi trónt, hát ezért vétette körül őrséggel. Mikor pedig a gyermek – Kürosz – megszületett34, magához hívatta legbizalmasabb meghitt emberét, Harpagoszt, aki mindenben segítségére volt, és így szólt hozzá: "Harpagosz, olyan feladatot bízok rád, amelyet nem hagyhatsz teljesítetlenül, de igen súlyos helyzetbe hoznál azzal is, ha végrehajtását másra bíznád, mert abból később nagy veszedelem származhat. Itt van Mandané gyermeke: fogd, vidd magaddal, végezz vele, aztán pedig temesd el úgy, ahogy akarod." "Királyom – felelte Harpagosz –, soha nem érhettél hálátlanságon, és vigyázni fogok, hogy a jövőben se kövessek el hibát kötelességemben. Ha pedig te úgy döntöttél, hogy ennek meg kell történnie, nekem az a kötelességem, hogy óhajodat mindenáron teljesítsem!"
109. Ezt válaszolta Harpagosz, majd átvette a halálra szánt, feldíszített csecsemőt, és sírva hazaindult, megérkezvén pedig részletesen elmesélte feleségének Asztüagész parancsát. Az asszony megkérdezte: "No, és most mitévő leszel?" "Nem teljesítem a parancsot – válaszolta Harpagosz –, még ha elragadja is a féktelen düh, és ezerszer inkább őrjöngeni fog, mint most. Nem segítek neki, és nem leszek bűnrészes ebben a gyilkosságban. Számos okom van rá, hogy ne öljem meg ezt a csecsemőt. Azonkívül, hogy nekem is rokonom Asztüagész öreg már, és nincsen fiú utódja. S ha majd halála után királyságát leánya örökli, akinek a fiát én most megölném, ugyan mi egyebet várhatnék fejemre, mint a legnagyobb veszedelmet? A gyermeknek meg kell halnia a magam biztonsága érdekében, de a gyilkosa Asztüagész valamelyik embere legyen, ne én!"
110. E szavak után nyomban elküldött Asztüagész egyik gulyásáért, akiről tudta, hogy a célnak legmegfelelőbb helyen legeltet, a vadállatok közt, a hegyekben. Ezt az embert Mitradatésznak hívták, és feleségével élt odakint, egy rabszolganővel, akinek görögül Künó, médül pedig Szpakó volt a neve, mert a médek a kutyát a szpaka szóval jelölik. Ez a gulyás a csordáját Egbatanától északra, az Euxeinosz-tenger felé legeltette, mert Médiának ezt a szaszpeirok földjével szomszédos vidékét részben erdőkkel borított nagy és meredek hegységek, részben síkságok alkotják. Mikor a gulyás a hívásra nagy sietve megjelent, Harpagosz így szólt hozzá: "Asztüagész azt parancsolja neked, hogy fogd meg ezt a csecsemőt, és tedd ki a legelhagyatottabb helyen, hogy minél előbb elpusztuljon. Azt is üzeni, hogy ha valamiképpen kijátszanád a parancsát, a legszörnyűbb halállal lakolsz. Engem bízott meg vele, hogy ellenőrizzem, vajon kitették-e a gyermeket."
111. A gulyás pedig, miután végighallgatta őt, fogta a csecsemőt, s ugyanazon az úton, amelyen jött, hazatért. Felesége, aki már akkor mindennap várta lebetegedését, valamilyen isteni végzet akarata szerint éppen akkor szült, mikor férje a városban járt. Mindketten nagyon aggódtak egymásért: a férfi a szülés miatt féltette feleségét, az asszonyt pedig az aggasztotta, hogy Harpagosz ilyen váratlanul hívatta magához a férjét. Mikor a gulyás hazaérkezett, először a felesége szólalt meg – mert erősen félt, hogy sosem látja viszont férjét –, s megkérdezte, ugyan mit akart Harpagosz. A gulyás így válaszolt: "Bizony, asszony, a városba érve olyasmit kellett látnom és hallanom, amit bár sose láttam volna, s ami bár sosem történt volna meg a mi urainkkal. Harpagosz egész háza zengett a gyászos jajgatástól, úgyhogy magam is rémült voltam, amikor bementem. De hát beléptem, és egy kapálózó, sivalkodó csecsemőt láttam ott feküdni arannyal és díszes ruhával felékesítve. Mikor Harpagosz meglátott, rám parancsolt, hogy tüstént fogjam meg és vigyem magammal a csecsemőt, s tegyem ki a hegyek között, Ott, ahol a legtöbb vadállat jár. Azt állította, hogy ez Asztüagész parancsa, és súlyos büntetéssel fenyegetett, ha nem teljesítem. Én aztán felemeltem és elhoztam a gyermeket, abban a hiszemben, hogy valamelyik szolgáló szülte, mert ki nem találtam volna, kik is lehetnek a szülei. Bár azon csodálkoztam, hogy arannyal és szép ruhával ékes, meg azon is, hogy Harpagosz házában akkora volt a sírás-rívás. Csak később, már útközben tudtam meg egy szolgától, aki kikísért a városból, és ott átadta nekem a csecsemőt, hogy ennek a kisgyermeknek az anyja Mandané, Asztüagész leánya, apja pedig Kambüszész, Kürosz fia, s Asztüagész rendeletére kell vele végezni. És most íme, itt van."
112. Azzal a gulyás kitakarta és megmutatta a csecsemőt. Amikor az asszony meglátta, hogy a gyermek milyen szép és fejlett, térdre borult, és könnyek között kérlelni kezdte urát, hogy semmiképp se tegye ki a kicsit. De ő azt felelte, hogy semmi esetre sem cselekedhet másként. Mert jönni fognak Harpagosz szolgái, hogy megnézzék, s ha nem teljesíti a parancsot, keserves halál vár rá. Amikor az asszony belátta, hogy nem beszélheti le férjét, így szólt: "Ha már meg nem győzhetlek, és mindenáron ki kell tenned a gyermeket, azt tanácsolom, cselekedj a következőképpen. Én is anya lettem, de halott gyermeket szültem. Tedd hát ki azt, Asztüagész leányának a gyermekét pedig neveljük fel úgy, mintha a sajátunk volna. Így téged sem kapnak rajta, hogy urad ellen vétettél, s mi se járunk rosszul. A halott gyermeket majd királyi temetéssel eltemetik, az élő pedig nem veszíti el életét."
113. Tetszett a gulyásnak az asszony tanácsa, s nyomban így is cselekedett. A halott gyermeket elvitte, a másikat pedig feleségére hagyta. Saját halott kicsinyét abba a pólyába tette, amelyikben a másikat hozta, majd a hegyek között kitette a legpusztább helyen. Amikor aztán a gyermek már három napja kint feküdt, a ház őrizetét egy szolgájára bízta, és bement a városba, ahol jelentette, hogy meg tudja mutatni a csecsemő holttestét. Erre Harpagosz odaküldte leghívebb testőreit, akik megnézték, majd eltemették a gulyás gyermekét. Így került sírba ez a gyermek, s a másikat a gulyás felesége felnevelte; más nevet adott neki, nem Kürosznak hívta.
114. Már a tizedik évében járt a gyermek, amikor a következő eset történt, és fényt derített rá, hogy valójában kicsoda. A faluban, ahol a marhák istállói voltak, pajtásaival együtt ő is az utcán játszott. A fiúk játékból őt választották meg királynak, de máskülönben csak úgy hívták: "a gulyás fia". Ő aztán elosztotta őket, hogy egy részük házat építsen, más részük testőr legyen, a harmadik csoport a király szeme, a többiek teljesítsék a hírnök tisztét, egyszóval mindenkinek kiosztotta a maga feladatát. Amikor azonban az egyik játszadozó gyermek, egy előkelő méd, Artembarész fia, nem teljesítette utasítását, Kürosz a többiekkel lefogatta és alaposan megostoroztatta. A fiú úgy érezte, hogy igazságtalanul bántak vele, s mikor elengedték, nyomban a városba sietett és elpanaszolta, hogy mit tett vele Kürosz. Persze nem ezen a néven említette, mert akkor még nem így hívták, hanem azt mondta róla: az a fiú, akinek az apja Asztüagész gulyása. Artembarész hirtelen haragjában felkereste Asztüagészt, magával víve gyermekét is, s elpanaszolta, hogy milyen méltánytalanságot kellett elszenvednie. "Királyom! – mondta. – A te szolgádnak, az egyik gulyásodnak a fia merte ezt cselekedni elbizakodottságában" – s megmutatta fia hátát.
115. A szavak és a látvány arra késztették Asztüagészt, hogy igazságot szolgáltasson az általa nagyra becsült Artembarész gyermekének, ezért elküldött a gulyásért és a fiáért. Mikor mindketten megjelentek előtte, Asztüagész Küroszra szögezte szemét, és ráförmedt: "Te, egy ilyen senki ember fia, hogy mertél oly gyalázatosan bánni ennek a tiszteletre méltó férfiúnak a gyermekével?" Kürosz e szavakra így válaszolt: "Uram, azt cselekedtem, amihez jogom volt. Ha egyszer a falubeli gyerekekkel együtt játékból ő is engem választott királynak, bizonyára ő is engem talált rá a legméltóbbnak. A többiek aztán mind engedelmeskedtek is parancsaimnak, ő azonban nem fogadta meg szavamat, s ezért kapta ezt a büntetést. Ha úgy véled, hogy ezért büntetést érdemlek, tessék, itt vagyok."
116. Miközben a fiú beszélt, Asztüagésznak az az érzése támadt, hogy valahonnan ismeri. Arcának vonásai és öntudatos válasza mintha őt magát idéznék, és úgy becsülte, hogy a kitett gyermek is olyan idős lehetne, mint a fiú. Emiatt jó ideig döbbenten hallgatott, majd mikor nagy nehezen visszanyerte lélekjelenlétét, így szólt Artembarészhoz, akitől meg akart szabadulni, hogy négyszemközt kivallathassa a gulyást: "Artembarész, úgy fogok eljárni, hogy sem neked, sem fiadnak nem lesz okotok panaszra." Miután Artembarészt elküldte, s parancsára szolgái Küroszt is elvezették, egyedül maradt a gulyással, és nekiszegezte a kérdést: honnan szerezte a gyermeket, kitől kapta? A gulyás erre azt válaszolta, hogy a fiú a saját gyermeke, akit felesége szült neki. Asztüagész azonban megfenyegette, hogy nem jár jól, ha kínvallatásra áhítozik, s már intett is testőreinek, hogy vigyék. A gulyás pedig, mikor odavezették a kínpadhoz, elejétől a végéig elmondott mindent, az igazságnak megfelelően, és irgalomért esedezett.
117. Asztüagész, miután a gulyás bevallotta az igazat, már nem nagyon törődött vele. Annál jobban megharagudott Harpagoszra, akit testőreivel magához rendelt. Mikor Harpagosz megjelent, Asztüagész e kérdéssel fordult hozzá: "Harpagosz, hogyan ölted meg a gyermeket, akit a leányom szült és én átadtam neked?" Harpagosz látta, hogy a gulyás is ott van, ezért nem keresett kibúvót, hogy még a hazugságon is rajtakapják, hanem így válaszolt: "Királyom, mikor átvettem a csecsemőt, azon töprengtem, miképpen teljesíthetném akaratodat úgy, hogy ellened ne vétsek, de gyilkossá se váljak sem előtted, sem a leányod előtt. Ezért hát így cselekedtem. Magamhoz hívtam ezt a gulyást, odaadtam neki a gyermeket, és megmondtam, hogy a parancsod szerint ölje meg. Nem is hazudtam, hiszen te rendelkeztél így. Odaadtam hát a csecsemőt, és megparancsoltam, hogy tegye ki valami elhagyatott helyen, s őrizze, amíg meg nem hal. Amikor pedig parancsomat végrehajtotta, és a csecsemő meghalt, odaküldtem a legmegbízhatóbb eunuchjaimat, hogy nézzék meg és temessék el a gyermeket. Így történt hát, királyom, így pusztult el a csecsemő."
118. Harpagosz tehát őszintén beszélt, Asztüagész pedig, noha a történtek miatt rettentő haragra gyúlt, eltitkolta érzelmeit, és előbb elmesélte Harpagosznak, amit a gulyástól hallott, aztán elárulta azt is, hogy a gyermek életben van, s hogy ő ennek most már örül. "Hiszen – folytatta – nagyon megbántani már, amit a gyermek ellen elkövettem, s nehéz szívvel viseltem leányom fájdalmát is. Most hát, hogy a sors ily szerencsésen elrendezett mindent, küldd el fiadat a megkerült gyermekért, mert megmeneküléséért hálaáldozatot akarok bemutatni az isteneknek, akiket ez megillet, s gyere el te is a lakomára.35
119. Harpagosz e szavakra térdre borult, mert nagy dolognak tartotta, hogy nemcsak mulasztása következményeitől szabadult meg ily könnyen, hanem még az a szerencse is érte, hogy meghívták a lakomára. Hazaérvén nyomban elküldte egyetlen, tizenhárom-évesforma fiát Asztüagészhoz, és meghagyta neki, hogy teljesítse minden parancsát, ő maga pedig nagy boldogan beszámolt a történtekről feleségének. Asztüagész pedig, ahogy megérkezett hozzá Harpagosz fia, lenyakaztatta, feldaraboltatta, s a hús egyik részét megsüttette, másik részét megfőzette, s minden előkészületet megtett a lakomára. A kijelölt időben a vendégekkel együtt Harpagosz is megjelent. Asztüagész magának és a többi vendégnek birkahússal megrakott asztalokat hozatott, de Harpagosznak a saját fiát tálaltatta fel, a fej, a lábak és a kezek kivételével mindent, ezek külön egy befedett kosárban voltak. Harpagosz jóllakott, a király megkérdezte tőle, hogy ízlett a lakoma, s mikor Harpagosz azt felelte, hogy nagyon ízlett, a szolgák a letakart kosárban előhozták a gyermek fejét, kezét és lábát, Harpagosz elé álltak, és megkérték, hogy emelje fel a fedelet, s vegyen még tetszése szerint. Harpagosz engedett a felszólításnak, levette a fedelet és megpillantotta saját gyermeke maradványait, de nem árulta el, hogy mit érez belül. Mikor Asztüagész megkérdezte tőle, tudja-e, miféle lény húsából evett, azt válaszolta, tudja, s amit a király cselekszik, az mindig helyes. Így válaszolván összeszedte a maradványokat, és hazament; gondolom, el akarta temetni, ami a fiából megmaradt.
120. Így állt bosszút Asztüagész Harpagoszon. Majd Kürosz miatt összehívatta azokat a mágusokat, akik annak idején korábbi álmát magyarázták. Mikor megérkeztek, Asztüagész újból megkérdezte tőlük, miként értelmezik akkori álomlátását. Mire ők ugyanazt a magyarázatot adták, mondván, hogy a gyermekből feltétlenül király lesz, ha előbb meg nem hal. A király ekkor így szólt hozzájuk: "A gyermek megvan és él, és a faluban, ahol lakott, a gyerekek királyukká választották, s ő mindenben igazi királyok módján járt el. Testőröket, ajtónállókat, hírnököket nevezett ki, s minden mást is annak rendje és módja szerint intézve uralkodott. Mire magyarázzátok mindezt?" "Ha él a gyermek, s nem valakinek az intézkedésére lett király – válaszolták a mágusok –, akkor nyugodt lehetsz felőle, s ne aggódj, mert másodízben már nem fog uralkodni. Bizony megesik, hogy jóslataink jelentéktelen dolgokra vonatkoznak, s az álomlátásra adott jövendöléseink figyelemre alig méltóan teljesednek be." Asztüagész erre így válaszolt: "Magam is úgy vélem, mágusok, hogy az álom immár beteljesedett, miután a gyermeket királlyá választották, és eztán már nem kell tőle félnem. De azért bölcs és megfontolt tanácsotokat kérem, hogy miképp cselekedjem házam és a magatok biztonsága érdekében?" A mágusok így válaszoltak: "Ő, király! Nekünk is az a legfőbb érdekünk, hogy uralmad meg ne inogjon. Hiszen ha hatalmad erre a fiúra szállna, akkor mi, médek, szolgasorba jutnánk, lévén a származása perzsa, s a perzsák pedig mint idegeneket, semmibe vennének bennünket. Míg te uralkodsz, akivel egy vérből vagyunk, bevonsz bennünket a kormányzásba, s igen nagy a mi becsületünk általad. Ezért hát, a magunk és a te uralmad érdekében is fölöttébb elővigyázatosnak kell lennünk, s ha valami fenyegető veszedelmet látnánk, azt feltétlenül megmondanánk neked. De mert az álom ilyen jelentéktelen módon teljesült, biztonságban tudjuk magunkat, s téged is reménnyel biztatunk. A gyermeket pedig küldd el a szemed elől Perzsiába, a szüleihez."
121. Asztüagész örömmel hallgatta e szavakat, s előhívatván Küroszt, így beszélt hozzá: "Fiam, engem egy álomlátás megcsalt, és igazságtalanul bántam veled, de szerencséd megóvott, és életben maradtál. Most hát menj boldogan Perzsiába és én rendelek melléd kísérőket. Ott majd egész más apát és anyát találsz, mint amilyen Mitradatész és a felesége."
122. E szavakkal Asztüagész útjára bocsátotta Küroszt. A fiú megérkezett Kambüszész házába, megtalálta a szüleit, akik értesülvén a történtekről, nagyon megőrültek neki, mert úgy tudták, hogy meghalt, s egyre kérdezgették, miképp menekült meg. Ő aztán elbeszélte nekik, hogy mi történt, és hogy eddig ő sem tudott semmit, a legnagyobb tévedésben élt, csak útközben tudta meg kísérőitől, hogy sorsa miképpen is alakult. Mert ő abban a hitben volt, hogy Asztüagész gulyásának a fia. Elmesélte azt is, hogyan nevelte fel őt a gulyás felesége, akit minden szavával dicsért, s egyre-másra emlegette a Küllő (kutya) nevet. Szülei aztán átvették tőle ezt a nevet, hogy gyermekük életben maradását még csodálatosabb színben tüntethessék fel a perzsák előtt, és elterjesztették azt a hírt, hogy Küroszt, miután kitették, egy kutya táplálta. Innen származik hát e szóbeszéd.
	123. Amikor Kürosz ifjúvá serdült, ő lett kortársai között a legbátrabb és a legkedvesebb. Harpagosz, akit fűtött a bosszú Asztüagész ellen, ajándékokkal próbálta megnyerni jóindulatát, mert tudta, hogy egymagában nem képes ártani Asztüagésznak. Mikor látta, hogy Kürosz felnövekedett, igyekezett őt szövetségesévé tenni, mert úgy találta, hogy Kürosz sorsa éppoly csapással volt terhes, mint az övé. De már korábban is készülődött a tervére. Minthogy Asztüagész kegyetlenül bánt a médekkel, Harpagosz minden előkelő médet megkörnyékezett, és arra biztatott, hogy pártoljon át Küroszhoz, és fosszák meg Asztüagészt királyi hatalmától. Mikor már mindent megszervezett és előkészített, tudatni akarta tervét a perzsák között élő Kürosszal is. Csakhogy eljutni hozzá igen nehéz lett volna, mert az utakat ellenőrizték, ezért a következőket eszelte ki. Szerzett egy nyulat, felhasította a hasát, de úgy, hogy a szőrméjében nem tett kárt. Egy tekercset rejtett belé, amelyben leírta terveit, majd bevarrta a nyúl hasát. Majd leghívebb embere kezébe vadászhálót adott, elküldte őt a perzsákhoz, és a lelkére kötötte, hogy a nyulat Kürosznak adja át, s mondja meg neki, hogy a saját kezével vágja fel, de közben senki se legyen mellette.
	124. Így is történt. Kürosz átvette a nyulat, felhasította, megtalálta benne a tekercset és elolvasta. A levél pedig így szólt: "Kambüszész fia! Az istenek féltő szeme vigyáz rád, máskülönben nem kísérte volna sorsod ilyen szerencse. Állj hát bosszút Asztüagészon, a gyilkosodon! Mert ő azt akarta, hogy meghalj, és csak az isteneknek és nekem köszönheted, hogy életben maradtál. Úgy hiszem, régen tudod már, milyen sorsra szántak téged, s azt is, hogy mit kellett nekem Asztüagésztól elszenvednem, amiért nem öltelek meg, hanem odaadtalak egy gulyásnak. Ha szavamat megfogadod, az egész birodalomnak, amelyen most Asztüagész uralkodik, te leszel az ura. Lázítsd fel a perzsákat, és indulj a médek ellen. S bárkit rendel Asztüagész serege élére, akár engem, akár mást az előkelő médek közül, minden a te akaratod szerint történik majd. Mert az előkelők elpártolnak tőle, s melléd állva törnek Asztüagész trónjára. Mivel én itt már minden előkészületet megtettem, kövesd tanácsomat, és cselekedj gyorsan!"
	125. Kürosz elolvasta az üzenetet, és eltöprengett, hogy mi lenne a legjobb mód, amivel a perzsákat rábírná a pártütésre, és addig gondolkodott, míg megtalálta a megoldást, s eszerint cselekedett. Írt egy szándékának megfelelő levelet, majd gyűlésbe szólítván a perzsákat, felolvasta előttük. A levélben az állt, hogy Asztüagész őt tette meg -a perzsák fővezérévé. "Most pedig, perzsák – jelentette ki –, elrendelem, hogy holnap mindenki jelenjen meg előttem egy sarlóval." Ez volt hát Kürosz parancsa. A perzsák számos törzsre oszlanak, s Kürosz azokat hívta össze s bírta rá, hogy elpártoljanak a médektől, amelyeknek a legnagyobb befolyása volt a többiekre: a paszargadák, a maraphiosz és a maszpiosz törzseket. Közülük is a paszargadák törzs tagjai a legelőkelőbbek, s rokonság fűzi őket az Akhaimenidák nemzetségével is, amelyből a perzsa királyok származnak. A perzsák közt a panthialaiosz, a dérusziaiosz és a germaniosz törzs tagjai földművelők, a többiek, a daosz, mardosz, dropikosz és szagartiosz törzs mind nomád életet élnek.
	126. Mindannyian megjelentek, magukkal hozva a kívánt eszközt. Kürosz megparancsolta, hogy Perzsia egy területét, egy minden irányban körülbelül tizennyolc-húsz sztadion kiterjedésű, tövisekkel borított vidéket egy nap alatt tisztítsák meg a gaztól. Amikor a perzsák teljesítették a feladatot, azt a parancsot kapták, hogy másnap megfürödve jelenjenek meg. Ezután Kürosz egybetereltette atyja minden kecske- és juhnyáját, áldozatot mutatott be, majd egy szálig leölette az állatokat, hogy a perzsa seregnek lakomát készítsen, amelyhez még borról és más ízletes fogásokról is gondoskodott. Másnap a perzsák megjelentek, akkor egy réten leültette és megvendégelte őket, s amikor elfogyasztották a lakomát, megkérdezte tőlük, mit választanának: azt, amiben tegnap volt részük, vagy azt, amit ma kaptak. Erre azt válaszolták, hogy a kettőt nem is lehet együtt emlegetni, mert tegnap csupa kellemetlenségben, ma pedig csupa kellemes dologban részesültek. Kürosznak kapóra jött ez a felelet, s minden tervét nyíltan felfedve előttük, kijelentette: "Perzsa férfiak, saját helyzetetekről van szó. Ha rám hallgattok, ebben és még számtalan jó dologban lesz részetek, és nem kell szolgamunkát végeznetek. Ha viszont nem engedelmeskedtek szavamnak, akkor számtalan, a tegnapihoz hasonló megpróbáltatás vár reátok. Hallgassatok hát rám, és szabadok lesztek. Mert azt hiszem, az istenek végzése bízta rám e feladatot, s úgy vélem, sem háborúban, sem másban nem vagytok alábbvalók a médeknél. Ha meg így áll a helyzet, pártoljatok el Asztüagésztól máris!"
127. A perzsák, hogy végre vezérük akadt, örömmel kaptak az alkalmon, hogy felszabadulhatnak, mert már régóta nyomta őket a méd uralom. Eljutott Asztüagész fülébe is, miben fáradozik Kürosz, ezért követet küldött hozzá, és magához rendelte. De Kürosz azt üzente vissza, hogy hamarabb ott lesz, mint ahogy maga Asztüagész szeretné. Asztüagész e szavakra minden médet fegyverbe szólított, majd – mintha az isten elvette volna az eszét – feledve, hogy mit követett el ellene, Harpagoszt nevezte ki fővezérré. A médek rárontottak a perzsákra, és megkezdődött az ütközet, de csak azok harcoltak, akik nem voltak beavatva az összeesküvésbe, sokan átmentek a perzsákhoz, a nagy többség pedig szántszándékkal gyáván viselkedett és megszaladt.
128. A méd sereg szégyenletes módon felbomlott, Asztüagész pedig a hír hallatán fenyegető szavakban tört ki: "Nem sok öröme lesz ebből Kürosznak!" Majd karóba húzatta azokat az álomfejtő mágusokat, akik Kürosz szabadon bocsátását javasolták neki, és fegyverbe szólította a városban maradt médeket, öregeket és fiatalokat egyaránt. Ezekkel vonult ki és csapott össze a perzsákkal, de vereséget szenvedett. Seregét elveszítette, és maga is foglyul esett.
129. A fogságba esett Asztüagész elé odaállt Harpagosz, kinevette, gúnyolta, becsmérlő szavakkal illette, s kérdezgette a lakoma felől, ahol a saját fia húsával vendégelte meg, s hogy ízlik-e neki a királyi uralom helyett a szolgaság. Asztüagész ránézett, és megkérdezte, hogy a maga érdemének tekinti tán, amit Kürosz cselekedett. Harpagosz erre azt válaszolta: a tervet ő írta le, így hát valójában az ő érdeme a vállalkozás. Asztüagész erre kijelentette, hogy Harpagosz a legostobább és leghitványabb ember a világon. A legostobább, mert ha a vállalkozás az ő terve volt, megszerezhette volna a királyi hatalmat, amelyet, íme, másnak engedett át, s a leghitványabb, mert a miatt a lakoma miatt szolgaságba döntötte a médeket. Hiszen ha már egyszer mindenképpen másra kellett szállnia a királyságnak, úgy lett volna jó, ha ezt a tisztséget egy méd, nem pedig egy perzsa nyeri el, most viszont a médek, akaratuk ellenére, uralkodó népből szolgává, a perzsák pedig, egykori szolgáik, a médek urai lettek.
130. Így vesztette el királyságát Asztüagész harmincöt évi uralkodás után,36 s így váltak a perzsák alattvalóivá a médek, akik, a szkütha uralom idejét nem számítva37, százhuszonnyolc évig uralkodtak Ázsiának a Halüsz folyótól északra eső részén. Később megbánták már, amit tettek, és elpártoltak Dareiosztól, de hiába pártoltak el, leverték és újra leigázták őket. Ekkor azonban, Asztüagész idején, a perzsák és Kürosz lázadtak fel a médek ellen, s attól kezdve ők voltak Ázsia urai. Ami Asztüagészt illeti, Kürosz nem állt rajta bosszút, s élete végéig udvarában tartotta. Így született, nevelkedett és így lett király Kürosz. Később, amint már elbeszéltem, Kroiszoszt is legyőzte, aki jogtalanul tört rá, s ez után a diadal után egész Ázsiának ura lett.
131. Amint tapasztalataim mutatják, a perzsák életére a következő vonások jellemzők. Nem szokásuk, hogy istenszobrokat, szentélyeket, oltárokat emeljenek, ellenkezőleg, ostobának tartják azokat, akik így tesznek, és gondolom, azért, mert a hellénekkel ellentétben nem hisznek abban, hogy az isteneknek emberi alakja van. A legmagasabb csúcsokra járnak fel, és ott áldoznak Zeusznak, mert ők az ég teljes körét Zeusznak nevezik. Rajta kívül áldozatot szoktak bemutatni a napnak, a holdnak, a földnek, a tűznek, a víznek és a szeleknek. A kezdet kezdetén csakis ezeknek az isteneknek mutattak be áldozatot. Később honosult meg az a szokás, amelyet az asszüroktól és araboktól vettek át, hogy Aphrodité Uraniának is áldoznak. Az asszürok Aphroditét Mülittának, az arabok Alilatnak, a perzsák Mitrának38 nevezik.
132. A perzsák az említett isteneknek így áldoznak: áldozatra készülve oltárt nem emelnek, nem raknak tüzet, s nem szerepel náluk sem italáldozat, sem aulosz, sem koszorú, sem árpaszemek. Aki áldozni akar, egy megszentelt helyre vezeti az áldozati állatot, s ott hívja az istent, miközben fején tiarát visel, amelyet mirtuszkoszorú díszít. Az áldozónak nem illik csak a maga számára kérnie áldást, hanem könyörögnie kell valamennyi perzsa s a király jólétéért is, hiszen ő is a perzsák közösségéhez tartozik. Amikor feldarabolta az áldozati állatot és megfőzte a húsát, a földre puha füvet, többnyire lóherét szór, s erre rakja a húsokat. Ha mindezt elvégezte, megjelenik egy mágus, és dalt énekel az istenek származásáról – legalábbis azt állítják, hogy ez az ének valóban arról szól. A törvény nem engedi, hogy bárki mágus nélkül mutasson be áldozatot. Kis idő múltán az áldozó összeszedi a húst, és tetszése szerint használja fel.
133. Szokás az is, hogy ki-ki azt a napot üli meg a legnagyobb ünnepélyességgel, amelyen született. Ilyenkor gazdagabb lakomát illő készíteni, mint más napokon. A gazdagok ekkor általában ökröt, lovat, tevét vagy szamarat szolgálnak fel, amelyet kemencében sütnek meg egészben, a szegényebbek pedig kisebb jószágokat. A fő fogásokból keveset esznek, de annál többféle csemegét, amit nem egyszerre tálalnak fel. Ezért mondogatják a perzsák, hogy a hellének éhesen kelnek fel az asztaltól, mert ebéd után már semmilyen ínycsiklandó fogást nem szolgálnak fel nekik, pedig ha ilyesmit elébük tennének, abba se hagynák az evést. Kedvelik a bort, de mások előtt nem szabad vizelniük vagy hányniuk. Hát ilyen szokások szerint élnek. Az is hagyományuk, hogy a legfontosabb ügyeket italmámorban tárgyalják meg. Amit aztán tanácskozás közben elhatároztak, azt másnap, mikor már mindenki józan, a házigazda, akinél összeültek, megismétli. Ha józan állapotukban is helyesnek találják, elfogadják, ha nem, elvetik. Ha azonban józanul hoznak döntést, azt italozás után még egyszer megvitatják.
134. Ha az úton találkoznak egymással, könnyű megállapítani, hogy mindketten egyenlő rangúak-e, mert ilyenkor üdvözlő szavak helyett megcsókolják egymás ajkát. Ha az egyik valamivel alacsonyabb rangú, arcon csókolják egymást, ha pedig jóval alacsonyabb sorú a másiknál, akkor tisztelete jeléül leborul előtte. Önmaguk után a hozzájuk legközelebb lakót tisztelik, majd azt, aki a mellett lakik, s így sorban tovább a többieket. A legkisebb becsülete a tőlük legtávolabb lakóknak van, mert meggyőződésük, hogy ők maguk a legkiválóbb emberek, s a többiek az említett sorrendben részesültek az erény adományában, ennél fogva a tőlük legtávolabb lakók a leghitványabbak. A médek uralma idején mindegyik nép uralkodott egy másik felett, a médek voltak az urai az összes népnek és a hozzájuk legközelebb lakóknak, azok a maguk szomszédainak, akik szintén uralkodtak a mellettük lakókon. A perzsáknál éppilyenek a tiszteletnyilvánítás formái. A népek felsőbbségét, illetve alávetettségét, akárcsak a médeknél, ez a fokozatosság határozza meg.
135. A perzsák minden más népnél hamarabb veszik át az idegen szokásokat. Méd divatú ruhát viselnek, a háborúban pedig egyiptomi páncélt, mert úgy találták, hogy mindkettő szebb, mint az ő viseletük. Az élvezetek minden formáját a magukévá teszik, ha a fülükbe jut; így tanulták meg a hellénektől a fiúszerelmet. Minden férfinak több törvényes felesége van, de még annál is több ágyasa.
136. A háborúban tanúsított vitézség után a férfiúi kiválóság legfőbb jele náluk az, ha valaki minél több gyermeket nemzett. Akiknek a legtöbb gyermeke van, azoknak a király minden évben ajándékot küld, mert úgy tartják, hogy erejük alapja a nagyszámú népesség. A gyermekeknek ötéves koruktól a huszadik évükig csupán három dolgot kell megtanulniuk: a lovaglást, a nyilazást és az igazmondást.39 Amíg a fiú nem tölti be az ötödik évét, nem mutatkozhat az apja előtt, s az asszonyok között kell élnie. Ennek oka pedig az, hogy az apát ne gyötörje a gyász, ha a fiú még kiskorában meghalna.
137. Ez a szokásuk, úgy vélem, igen dicséretes, akárcsak az, hogy egyetlen vétek miatt még a király sem ölhet meg senkit, és egyetlen perzsa sem csonkíthatja meg szolgáját sem annak egyetlenegy vétkéért. Előbb mindig mérlegelnie kell a dolgot, s csak ha úgy találja, hogy a vétek gyakorisága és súlya felülmúlja az illetőnek az ő szolgálatában tanúsított érdemeit, akkor engedheti szabadon haragját. Azt is mondják, még sohasem történt meg, hogy valaki a saját apját vagy anyját megölte volna. Mert, állítják, ha ilyesmi történt, a szigorú vizsgálat minden esetben kiderítette, hogy a bűnös vagy nem vér szerinti, vagy házasságtörésből született törvénytelen gyermek volt. Véleményük szerint ugyanis lehetetlen, hogy egy gyermek megölje vér szerinti apját.
138. Amit cselekedniük tilos, arról beszélniük sem szabad. A legvisszataszítóbb dolog szemükben a hazugság, s mindjárt utána az adósság, számos okból, de legkivált azért, mert szerintük az adósság az embert a hazugságra is rákényszeríti. Ha valamelyik polgár leprás lesz, vagy valami bőrbetegséget kap, az nem megy be a városba, s nem érintkezik a többi perzsával; ezekről azt tartják, hogy amiatt érte őket a baj, mert vétkeztek a nap ellen. Ha idegen esik ilyen betegségbe, azt kiűzik az országból, s sokan ugyanezt teszik a fehér galambokkal is. A folyókba nem vizelnek és nem köpnek bele, még a kezüket sem mossák meg bennük, s másoknak sem engedik meg, mert a folyókat tisztelik a legjobban.
139. Van még egy sajátosságuk, amely, bár a perzsák nincsenek tudatában, a mi figyelmünket nem kerülte el. Mégpedig az, hogy nevük, amely rendszerint testalkatukra vagy méltóságukra utal, mindig arra a betűre végződik, amelynek a dóroknál szar, az iónoknál szigma a neve. Bárki megfigyelheti és meggyőződhet róla, hogy a perzsa neveknek nem egyike vagy másika, hanem kivétel nélkül valamennyi így végződik.
140. Mindezt teljes bizonyossággal állíthatom róluk, mert saját magam tapasztaltam. Hanem a halottakról már titokzatosan és bizonytalan homályossággal nyilatkoznak, azt állítják, hogy egy perzsa holttestét addig nem temetik el, amíg a madarak és a kutyák szét nem marcangolták. Annyi bizonyos, hogy a mágusok valóban így járnak el, mert ők nyilvánosan cselekednek. A perzsák a holttesteket viasszal vonják be, úgy rejtik a földbe. A mágusok sokban különböznek egyfelől a többi embertől, másfelől az egyiptomi papoktól. Az utóbbiak ugyanis óvakodnak tőle, hogy bármiféle élőlényt megöljenek, hacsak nem áldoznak, a mágusok viszont nemcsak hogy saját kezükkel veszik életét – az ember és a kutya kivételével – válogatás nélkül hangyának, kígyónak s egyéb csúszómászó vagy repülő állatnak, hanem még igen büszkék is rá. Most pedig, miután beszámoltam réges-régen bevett szokásaikról, visszatérek eredeti elbeszélésemhez.40
141. Amikor a perzsák leigázták a lüdeket, az iónok és az aiolok követeket küldtek Küroszhoz Szardiszba, azzal az üzenettel, hogy hajlandók elfogadni uralmát, azonos feltételekkel, mint Kroiszosz idejében. Kürosz meghallgatta az ajánlatot, és egy történettel válaszolt rá. "Egy fuvolás ember – mondta – halakat látván a tengerben, fuvolázni kezdett nekik, mert azt hitte, hogy így szárazra csalogathatja őket. De mivel reményében csalódott, hálót fogott, és azzal rengeteg halat a partra húzott. Látván akkor, hogy a halak miként vergődnek, ezt mondta nekik: »Ha az előbb, amikor fuvoláztam nektek, nem akartatok kijönni és táncolni, akkor most se táncoljatok!»" Kürosz pedig ezt a példát azért mondta el az iónoknak és az aioloknak, mert korábban, amikor követeivel arra biztatta őket, hogy pártoljanak el Kroiszosztól, nem hallgattak rá, most azonban, hogy megszerezte a hatalmat, már készek lettek volna elfogadni uralmát. A harag indította őt e szavakra. Az iónok, mikor a visszatért követek beszámoltak erről, minden városukat fallal vették körül, s a Paniónionban gyűlést tartottak, ahol csupán a milétosziak nem jelentek meg, mert Kürosz egyedül velük kötött ugyanolyan szövetséget, mint amilyen a lüd királyhoz fűzte őket. A többiek viszont egyként úgy határoztak, hogy követeket küldenek Spártába, és segítséget kérnek az iónok számára.
142. Ezek az iónok, akiknek területén van a Paniónion is, ismereteink szerint a legszebb emberek, s városaikat is a legkellemesebb éghajlatú tájakon építették fel. Mert nemcsak a tőle északra vagy délre, hanem a keletre vagy nyugatra fekvő vidékek sem versenyezhetnek Ióniával: azoknak időjárását ugyanis vagy a hideg és nedvesség, vagy a hőség és aszály teszi kellemetlenné. Ezek az iónok azonban nem egy nyelvet beszélnek, s négyféle nyelvjárásuk van. A városok közül délen elsőként Milétosz, s azután Müusz és Priéné található. Ezek a városok mind Karfában vannak, s lakóik ugyanazt a nyelvjárást beszélik. Lüdiában fekszik Epheszosz, Kolophón, Lebedosz, Teósz, Klazomenai és Phókaia. Ezek is egy, de az előbbiekétől eltérő nyelvjárást beszélnek, a szamosziak viszont egy különös, csak náluk használt változatot. A fennmaradó három ión város közül kettő, Szamosz és Khiosz, szigeten fekszik, egy pedig a szárazföldön, ez Erüthrai. A khiosziak és az erüthraiak azonos nyelvjárást beszélnek, a szamosziak külön a magukét. Ez a négyféle nyelvjárás található meg itt.
143. Az iónok közül tehát egyedül a milétosziaknak nem volt oka a félelemre, mivel szövetséget kötöttek, és a szigetlakókat sem fenyegette veszély. Ekkor ugyanis a phoinikiaiak még nem voltak perzsa alattvalók, s maguk a perzsák sem voltak még hajósnép. Az ázsiai iónok pedig nem másért különültek el a többiektől, csak azért, mert akkoriban az egész hellénség gyenge volt, de közöttük is az iónok voltak a leggyengébbek és a legjelentéktelenebbek. Athén kivételével nem volt egyetlen számottevő városuk, ezért sem az athéniak, sem a többiek nem használták szívesen ezt az elnevezést, nem akarták, hogy iónoknak mondják őket, sőt, ahogy megfigyeltem, sokan még ma is szégyellik. A tizenkét város azonban büszkén viselte ezt a nevet, közös szentélyt alapítottak, amelyet Paniónionnak neveztek el, s úgy döntöttek, hogy más ión nem is jelenhet meg itt, bár a szmürnaiak kivételével egyikük sem kérte e jogot.
144. Hasonlóképpen viselkedtek a dórok is, a korábban Hat-városnak, később pedig Ötvárosnak nevezett területen, s gondosan ügyeltek rá, hogy a szomszédos dórok közül senki se tegye lábát a triopioni szentélybe, s még saját szövetségükből is kizárták azt, aki a templomot valamilyen módon megszentségtelenítette. A triopioni Apollónról elnevezett versenyjáték-okon ugyanis a győzteseknek régtől fogva bronztripuszokat tűztek ki díjul, de már el nem vihették, hanem fel kellett ajánlaniuk az istennek. Egy Agasziklész nevű halikarnasszoszi férfi azonban megszegte az előírást, s győzelme után egy tripuszt saját házába vitt, s ott felakasztotta a falra. Ezért aztán öt város, Lindosz, Iélüszosz, Kameirosz, Kósz és Knidosz azzal büntette meg a hatodik várost, Halikarnasszoszt, hogy kizárta a szövetségből.
145. Úgy hiszem, az iónok azért alapítottak tizenkét várost, s azért nem akartak maguk közé újabbakat befogadni, mert amikor még a Peloponnészoszon laktak, akkor is tizenkét részre oszlottak, akárcsak most az akhaiosz nép, mióta elűzték az iónokat. Közülük az első a Sziküón irányába eső Pelléné, aztán Aigeira és Aigai, itt folyik el a soha el nem apadó Krathisz, amelyről egy italiai folyót is elneveztek. Itt van még Bura és Heliké, ahova az iónok az akhaioszoktól elszenvedett vereségük után elmenekültek, majd Aigion, Rhüpesz, Patreesz, Phareesz és Ólenosz, ahol a hatalmas Peirosz folyik, továbbá Dümé és Tritaieesz, de csak e két utóbbi fekszik a szárazföld belsejében.
146. Ebben a tizenkét tartományban laknak most az akhaioszok, ahol egykor az iónok alapítottak tizenkét várost. Oktalanság volna azonban azt állítani, hogy ezek valódibb iónok, mint a többiek és származásuk előkelőbb, hiszen nem kis részük az euboiai abaszok törzséből származik, amely még nevében sem ión. És vegyültek közéjük orkhomenoszi minüaszok, továbbá kadmosziak, drüopszok, phókiszi menekültek, molosszoszok, arkadiai pelaszgok, epidauroszi dórok, és sok más hozzájuk csatlakozott népcsoport. Azok, akik az athéni prütaneiontól41 indultak el, és származásukat nemesebbnek tartották az iónokénál, asszonyaikat nem vitték magukkal új lakóhelyükre, hanem karfai asszonyokat vettek el, akiknek hozzátartozóit lemészárolták. E miatt a mészárlás miatt ezek az asszonyok esküvel fogadták meg egymás között, és leányaiknak is kötelezővé tették azután, hogy soha nem étkeznek együtt a férjükkel, nem szólítják őt nevén, mert azok atyáikat, férjeiket és gyermekeiket gyilkolták le, s mégis képesek velük élni.
147. Mindez Milétoszban történt. A milétosziak egy része Hippolokhosz Glaukosztól származó lükiai királyt választott magának, mások a püloszi kaukón törzsből valót – ezek azt állítják, hogy Melanthosz Kodrosz volt az ősök –, ismét mások e két törzs valamelyikéből. Lehetséges, hogy azok, akik inkább ragaszkodnak nevükhöz, mint a többiek, származásra valóban tisztán iónok, és nem keveredtek másokkal. De azok is iónoknak számítanak, akik Athénból valók, s megölik az Apaturia nevű ünnepet. Ezt az ünnepet mindenhol megtartják az iónok, csak az epheszosziak és kolophóniak nem rendezik meg az Apaturiát, valamilyen gyilkosság miatt.
148. A Paniónion Mükalétól északra fekvő szent terület, amelyet az iónok közösen különítettek el Poszeidón Helikóniosznak. (Mükalé egy nyugatra nyúló hegyfok Szamosz közelében.) Itt gyűltek össze mindannyiszor az iónok, hogy megüljék a Paniónia nevű ünnepet. (Nemcsak az ión, hanem az összes hellén ünnep neve ugyanazzal a hanggal végződik, akárcsak a perzsa személynevek.)
149. Ezek tehát az ión városok, az aiol városok pedig a következők: A Phrikónisznak is nevezett Kümé, Larisza, Neonteikhosz, Témnosz, Killa, Notion, Aigiroessza, Pitané, Aigaiai, Mürina, Grüneia. Ez a tizenegy régi aiol város, Szmürnát az iónok elvették tőlük. Mind a tizenkét város a szárazföldön feküdt. Az aiolok még az iónoknál is jobb helyeket választottak letelepedésre, de az időjárás ezeken nem annyira kedvező.
150. Szmürnát az aiolok a következőképpen vesztették el. A városba kolophóni menekülteket fogadtak be, akiknek lázadását hazájukban leverték, és száműzték őket. Ezek aztán csak az alkalmas pillanatra vártak, amikor a szmürnaiak a falakon kívül ünnepet rendeztek Dionüszosz tiszteletére, bezárták a kapukat, és birtokukba vették a várost. Ezután minden aiol a szmürnaiak segítségére sietett, és arra az egyezségre jutottak az iónokkal, hogy azok kiadnak minden mozdítható vagyontárgyat, az aiolok pedig elköltöznek Szmürnából. A megállapodás után a tizenegy város szétosztotta egymás közt Szmürna lakóit, s polgárai közé fogadta őket.
151. Ezek a városok vannak hát a szárazföldön, nem számítva az Ida hegyén lévő településeket. A szigeten fekvő városok közül öt Leszboszon van, a hatodik leszboszi várost, Ariszbát leigázták a méthümnaiak, noha az ott lakók vérrokonaik voltak. Egy városuk van még Tenedoszban, egy pedig az Úgynevezett Száz szigeten. A leszbosziaknak, a tenedosziaknak s a szigeteken lakó többi iónnak tehát nem volt semmi oka a félelemre. A többi város lakói pedig egyhangúan úgy döntöttek, hogy bárhova költözzenek is az iónok, ők követik őket.
152. Amikor az iónok és aiolok küldöttei, akik szinte futva tették meg az utat, megérkeztek Spártába, a phókaiaiak követét, Püthermoszt bízták meg vele, hogy legyen mindnyájuk szószólója. Ő bíborszín ruhát öltött, hogy a spártaiak minél nagyobb számban gyűljenek össze szavait meghallgatni, majd eléjük állt és hosszú beszédet mondott, amelyben kérte, hogy támogassák az iónokat. A spártaiak azonban nem hallgattak a kérésére, és úgy döntöttek, hogy nem adnak segítséget az iónoknak. Azzal a követek eltávoztak. A lakedaimóniak azonban, annak ellenére, hogy a kérést elutasították, egy ötvenevezős hajón embereket küldtek, azt hiszem, azért, hogy kipuhatolják Kürosz és az iónok erőviszonyait. Mikor Phókaiába értek, Lakrinészt, a legtekintélyesebb férfit elküldték Szardiszba: mondja meg Kürosznak a lakedaimóniak nevében, hogy ne támadjon meg egyetlen hellén várost se, mert azt ők nem tűrhetik.
153. Mikor a követ előadta az üzenetet, Kürosz állítólag megkérdezte a környezetében lévő hellénektől, hogy voltaképpen kicsodák és hányan vannak azok a lakedaimóniak, hogy így beszélnek vele. Ahogy választ kapott kérdésére, így szólt a spártai követhez: "Nem félek én olyan emberektől, akik a városuk közepén egy téren összejönnek, és ott esküdözve becsapják egymást. Ha egészségem megengedi, nem az iónok baján, hanem a magukén fognak ők még tanakodni." Kürosz e szavait valamennyi hellén népre értette, mert azok tartanak piacokat, ahol adnak-vesznek. A perzsáknak nincsenek piacai, s azt sem tudják, hogy mi az. Kürosz ezután Szardisz kormányzását a perzsa Tabaloszra bízta, a lüd Paktüésznak pedig megparancsolta, hogy szállítsa el Kroiszosz és a többi lüd kincseit. Majd Kroiszoszt maga mellett tartva Agbatanába vonult, mert kevesebbre becsülte az iónokat annál, semhogy őket támadja meg először. Ott állt még tervei útjában Babülón, a baktrioszok, a szakák népe és az egyiptomiak is. Úgy gondolta, ezek ellen maga személyesen vezet hadjáratot, az iónok ellen más hadvezért küld.
154. De alighogy elvonult Szardiszból, Paktüész fellázította a lüdeket ellene és Tabalosz ellen. Tengerre szállt, s az aranyon, amelyet Szardiszból magával vitt, segédcsapatokat fogadott, és a tengerparton lakókat is rábírta, hogy vele harcoljanak. Azután Szardisz ellen vonult, s ostrom alá vette Tabaloszt, és beszorította a fellegvárba.
155. Kürosz, aki minderről útközben értesült, e szavakkal fordult Kroiszoszhoz: "Mit gondolsz, Kroiszosz, miképp üt ki számomra ez a dolog? A lüdek szemlátomást nem hagynak fel vele, hogy nekem és saját maguknak újabb kellemetlenségeket okozzanak. Fontolóra veszem, nem az volna-e a legjobb, ha rabszolgává tenném őket. Mert úgy látom, hasonlóképp cselekedtem, mint az az ember, aki az apát megöli, gyermekeit azonban megkíméli. Lám, téged, aki a lüdeknek több vagy, mint apjuk, fogolyként hurcollak magammal, nekik meg visszaadom városukat, nem meglepő hát, ha fellázadnak ellenem." Kürosz őszintén kimondta, amit gondolt, Kroiszosz azonban attól félt, hogy a király a földig leromboltatja Szardiszt, ezért így válaszolt: "Ő, király, valóban bölcsen beszélsz, de ne engedd át magad az indulatnak. Ne rombold le ezt az ősi várost, mert nem ő a felelős sem a korábbi, sem a mostani eseményekért. Ami korábban történt, az az én bűnöm, s a büntetés is engem sújtott. Abban pedig, ami most történik, Paktüész a bűnös. Őrá bíztad Szardiszt, őt büntesd meg. A lüdekkel azonban légy elnéző, és hogy ne lázadjanak, és többé ne fenyegessenek téged, rendeld el nekik a következőket. Követeik révén tiltsd meg, hogy hazai fegyvert tartsanak. Parancsold meg, hogy ruhájuk fölé köpenyt öltsenek, járjanak magas talpú cipőben, és rendeld el, hogy gyermekeiket kithara és hárfajátékra meg kereskedésre tanítsák. Hamarosan meglátod, királyom, hogy férfiakból asszonnyá változnak, nem hoznak rád veszélyt, és nem lázadnak fel."
156. Így hangzott Kroiszosz tanácsa, mert úgy találta, hogy még ez is jobb a lüdeknek, mintha eladnák őket rabszolgának. És azt is tudta, hogy ha javaslatát nem indokolja meg kellőképpen, akkor nem bírhatja rá Küroszt akaratának megváltoztatására, de aggódott amiatt is, hogy a lüdek, ha a fennálló veszélyt kikerülik is, később esetleg elpártolnak a perzsáktól, és az vesztüket okozhatja. Kürosz örömmel vette tanácsát, megengesztelődött, és kijelentette, hogy eszerint fog cselekedni. Maga elé hívatta a méd Mazarészt, meghagyta neki, rendelje el a lüdeknek mindazt, amit Kroiszosz tanácsolt. Azokat, akik a lüdekkel Szardisz ellen vonultak, egy szálig tegye rabszolgává, magát Paktüészt pedig mindenáron hozza színe elé.
157. Azután, hogy útja közben ekképp intézkedett, benyomult a perzsák területére. Paktüész azonban, mikor értesült róla, hogy közeledik az ellene indult sereg, rémületében Kümébe menekült. A méd Mazarész a rábízott sereggel Szardisz ellen vonult, s Paktüészt és párthíveit nem találta ott, de a lüdeket kényszerítette, hogy teljesítsék Kürosz parancsait, aminek következtében attól kezdve e nép életmódja teljesen megváltozott. Mazarész ezután követeket küldött Kümébe, és Paktüész kiadatását követelte. Kümé lakói azonban úgy döntöttek, hogy a Brankhidák istenétől kérdik meg, mitévők legyenek. Volt náluk ugyanis egy ősi időkben alapított jóshely, ahová minden ión és aiol tanácsért fordult. Ez a hely pedig Milétosz-hoz tartozó területen található, túl a panormoszi kikötőn.
158. A küméiek követeket küldtek hát a Brankhidákhoz, hogy megkérdezzék, miként bánjanak Paktüésszel, hogy az isten kedvére cselekedjenek. Kérdésükre a jósda azt válaszolta, hogy adják ki Paktüészt a perzsáknak. A küméiek e válasz hallatán úgy döntöttek, hogy kiadják Paktüészt. A többség már-már egyezségre jutott, amikor az egyik tekintélyes polgár, Arisztodikosz, Hérakleidész fia szólásra emelkedett az összegyűlt tömeg előtt, s felszólította a küméieket, hogy ezt ne tegyék, ő nem hisz a jóslatnak, az a véleménye, hogy a jóslatért küldött követek nem mondtak igazat. Ezért azután újabb követség indult útnak, hogy megkérdezze a jósdát, s ennek Arisztodikosz is tagja volt.
159. Mikor megérkeztek a Brankhidákhoz, Arisztodikosz a következő szavakkal kért jóslatot: "Ó, fejedelem! Oltalmat kért tőlünk a lüd Paktüész, hogy elkerülje az erőszakos halált, melyet a perzsák szántak neki. S most a perzsák azt követelik Kümé lakóitól, hogy adjuk őt a kezükre. Bár félünk a hatalmas perzsáktól, addig nem akarjuk kiadni az oltalomkérőt, míg világos útmutatást nem kapunk tőled, hogy miképp cselekedjünk." Kérdésére a jósda megint azt a választ adta, mint korábban, mondván, hogy Paktüészt adják ki a perzsáknak. Erre Arisztodikosz azt tette, amit már előzőleg eltervezett. Körbejárt a templomban, és sorra összefogdosta a verebeket meg a többi ott fészkelő madarat. Mondják, hogy miközben ezzel foglalatoskodott, szózat hangzott fel a templomban, és ekképp intette Arisztodikoszt: "Te, emberek között a legistentelenebb, miféle vakmerő tettre ragadtatod magad, mikor védenceimet elrablod a szentélyből?42" Arisztodikosz azonban nem jött zavarba, hanem így válaszolt: "Ó, fejedelem, ha te magad így óvod védenceidet, miképp parancsolhatod a küméieknek, hogy szolgáltassák ki az oltalomkérőt!" De az isten erre is ugyanazt válaszolta: "Márpedig parancsom ez, ti pedig pusztuljatok el vétketekért, és többé ne jöjjetek jóslatért az oltalomkérők felől!"
160. Hallották e választ a küméiek, de mert Paktüész kiadásával nem akartak vétkezni, másfelől ahhoz sem volt kedvük, hogy ostromot szenvedjenek, ha maguknál tartják, elküldték Mütilénébe. A mütilénéiek, mikor Mazarész követeket küldött hozzájuk, kijelentették, hogy meghatározott összeg fejében hajlandók kiszolgáltatni Paktüészt. Pontosan nem tudom, mekkora összegről volt szó, mert a kiadatás nem történt meg. A küméiek ugyanis, amikor értesültek a mütilénéiek szándékáról, hajót küldtek Leszboszba, s azon Khioszba vitték Paktüészt. A khiosziak aztán erőszakkal kivonszolták őt Athéna Poliukhosz szentélyéből, és kiszolgáltatták Mazarésznak. A khiosziak a kiadatásért cserébe a Leszbosszal szemben, Müsziában fekvő atarneuszi területet kapták meg jutalmul. Így jutott a perzsák kezébe Paktüész, akit őrizet alá helyeztek, hogy majd átadják Kürosznak. Ettől fogva hosszú időn át egyetlen khioszi sem áldozott semelyik istennek ezen a földön termett árpából, senki nem sütött áldozati kalácsot az itteni lisztből, s egyetlen áldozati szertartásnál sem ajánlottak fel semmit, ami ezen a vidéken termett.43
161. Mazarész, miután a khiosziak kiadták neki Paktüészt, a Tabaloszt ostromlók ellen vonult. Priéné lakóit rabszolgává tette, majd, ahogy végigvonult a Maiandrosz völgyén, seregének mindenhol szabad rablást engedélyezett, és ugyanúgy tett Magnésziában is. Ezután váratlanul megbetegedett, majd meghalt.
162. Halála után az a Harpagosz lett a sereg fővezére, aki maga is méd volt, s akit a méd király, Asztüagész olyan szörnyű lakomával vendégelt meg, s aki Küroszt hozzásegítette a királyi hatalomhoz. Mikor Kürosz fővezérré tette, ő Ióniába ment, és a városokat földsánc segítségével foglalta el, oly módon, hogy a lakókat beszorította a falak mögé, a bástyákkal szemben földsáncokat emeltetett, és onnan folytatta az ostromot.
163. Ióniában Phókaia volt az első város, amelyet megtámadott. A hellének közül a phókaiaiak vállalkoztak elsőként nagy utakra, ők fedezték fel az Adriai-tengert, Türszéniát, Ibériát és Tartésszoszt. Nem kerek, hanem ötvenevezős hajókon utaztak. Tartésszoszban nagyon megkedvelte őket a tartésszosziak királya, Arganthóniosz, aki nyolcvan évig uralkodott, és összesen százhúsz évet ért meg. Először arra biztatta őket, hogy költözzenek el Ióniából, és telepedjenek le az ő országában. Később belátta, hogy a phókaiaiakat erre nem tudja rávenni, amikor viszont megtudta tőlük, hogy milyen rohamosan nő a médek hatalma, pénzt adott nekik, hogy építsenek falat városuk köré. Adománya pedig igen bőkezű lehetett, mert a fal hossza nem kevés sztadionra rúg, s az egészet hatalmas kövekből emelték, nagy szakértelemmel.
164. Így épült fel a phókaiaiak városfala. Mikor Harpagosz odaért, ostromzárat vont köréjük, s közben megüzente nekik, hogy beéri azzal is, ha a város lakói lerombolják egyik bástyájukat, egy házat pedig a királynak szentelnek. A phókaiaiak, akik mindent inkább vállaltak volna, mint a rabszolgasorsot, azt válaszolták, hogy egy napot kérnek, amíg a választ megtanácskozzák, de erre az időre vonja vissza a falak alól seregét. Harpagosz azt felelte, hogy bár tudja, mit forgatnak a fejükben, mindamellett megengedi nekik, hogy tanácskozzanak. S amikor Harpagosz elvonult a falak alól, a phókaiaiak vízre bocsátották ötvenevezős hajóikat, felvitték rájuk gyermekeiket, asszonyaikat, mozdítható vagyontárgyaikat, a templomokból pedig – a bronz, a kő és a festmények kivételével – a szobrokat és minden ajándékot, aztán maguk is beszálltak, elhajóztak Khioszba, a lakosaitól elhagyott Phókaiát pedig megszállták a perzsák.
165. A phókaiaiak szerették volna megvásárolni a khiosziaktól az úgynevezett Oinusszai-szigeteket, a khiosziak azonban tartottak tőle, hogy ha a phókaiaiak itt kereskedelmi központot teremtenek, azt a saját szigetük kereskedelme sínyli meg, ezért nem adták el. Így a phókaiaiak elhajóztak Kürnoszba, ahol egy jóslat sugallatára már húsz évvel korábban várost alapítottak, amelynek Alalia volt a neve. Ez idő tájt halt meg Arganthóniosz. Kürnosz felé hajózva útba ejtették Phókaiát, s egy szálig legyilkolták a perzsa helyőrséget, amelyet Harpagosz a város védelmére hátrahagyott. Ezután szörnyű átkot mondtak mindenkire, aki útközben elválna csapatuktól, és egy hatalmas vastömböt süllyesztettek a vízbe, megesküdvén, hogy csak akkor költöznek vissza Phókaiába, ha ezt a vasat a felszínre veti a víz. Már felkészültek rá, hogy továbbhajóznak Kürnosz felé, amikor az emberek nagyobbik fele, a vágyakozástól sírva városa és lakóhelye után, megszegte esküjét és visszatért, a többiek pedig esküjükhöz híven továbbhajóztak az Oinusszai -szigetekről.
166. Meg is érkeztek Kürnoszba, és öt évig laktak együtt a korábban idetelepedett népekkel, templomot is építettek. Mivel azonban a körülöttük lakóktól elhajtottak és elraboltak mindent, a türszénosz és a karkhédóni nép összefogott, és hatvan hajóval háborút indított ellenük. A phókaiaiak is felszerelték hajóikat, szám szerint éppen hatvanat, s elébük mentek az úgynevezett Szardíniai-tengerig. Itt folyt le a tengeri ütközet, amelyben a phókaiaiak kadmoszi45 győzelmet arattak. Negyven hajójuk ugyanis odaveszett, és a többi húsz is hasznavehetetlenné vált, mert az orr-részük levált. Ekkor visszatértek Alaliába, összeszedték gyermekeiket, asszonyaikat és vagyonukból mindazt, amit a hajók elbírtak, s Kürnoszt odahagyván Rhégionba hajóztak.
167. Az elpusztult hajók legénységének zömét elfogták a karkhédóniak és a türszénoszok, majd hazavitték és halálra kövezték őket. Az agüllaioszoknak azon a területén, ahová a halálra kövezett phókaiaiak kerültek, eltorzultak, megnyomorodtak vagy megbénultak a juhok, az igásállatok és az emberek is. Ezért az agüllaioszok, hogy jóvátegyék vétküket, követeket küldtek Delphoiba. S az agüllaioszok azóta is híven követik a Püthia akkori parancsát: ünnepet tartanak nagy halotti áldozatokkal, torna- és kocsiversenyekkel. A phókaiaiak egy része tehát így lelte halálát. Azok pedig, akik Rhégionba menekültek, onnan is továbbmentek, és Oinótria földjén megalapították a ma Hüelának nevezett várost. Ezt pedig azért alapították, mert egy poszeidóniai ember felvilágosította őket, hogy amikor a Püthia Kürnosz megalapításáról beszélt, nem a szigetre, hanem a hősre gondolt. Ez lett hát a sorsa az ióniai Phókaiának.
168. Nem cselekedtek másként a teósziak sem. Mert amikor Harpagosz sáncok segítségével bevette falaikat, mindnyájan hajóra 'szállva Thrákiába eveztek, s itt megalapították Abdéra városát. (E helyen korábban a klazomenai Timésziosz szervezett települést, de nem vehette hasznát, mert elűzték a thrákok.) Őt most az Abdérában lakó teósziak hérószként tisztelik.
169. Egyedül ezek az iónok hagyták el hazájukat, mert nem voltak hajlandók eltűrni a szolgaságot. De a többi ión sem szállt kevésbé szembe Harpagosszal, mint a kivándoroltak, és saját városáért harcolva sok kiváló hőstettet vitt végbe. Hanem amikor vereséget szenvedtek és fogságba estek, saját hazájukban idegenek parancsait kellett teljesíteniük. De a milétosziak, akik, mint már említettem, szövetséget kötöttek Kürosszal, zavartalanul élhettek. Így jutott Iónia másodízben is szolgasorba. Miután pedig Harpagosz legyőzte a szárazföldön lakó iónokat, a szigeteken lakók félelmükben önként megadták magukat Kürosznak.
170. Az iónok, noha sorsuk rosszra fordult, ezután is összegyűltek a Paniónionban, ahol, úgy hallottam, a priénéi Biasz igen bölcs tanácsokat adott nekik, melyeket ha megfogadnak, ól: lehettek volna a legboldogabbak a hellének között. Ő ugyanis arra biztatta őket, hogy kerekedjenek fel valamennyien, hajózzanak el Szardó szigetére, s ott közösen alapítsanak egyetlen várost. Ily módon – mondta – megszabadulhatnak a szolgaságtól, jólétben élhetnek a legnagyobb szigeten, uralkodhatnak mások fölött, ha viszont itt maradnak, nincs sok esély a felszabadulásukra. Ezt tanácsolta háta priénéi Biasz a szerencsétlen sorsra jutott iónoknak. De bölcs tanács volt az is, amelyet a phoinikiai származású milétoszi Thalész adott az iónoknak, még szerencsétlenségük előtt. Ő azt javasolta, hogy szervezzenek ión tanácsot, mégpedig Teószban – mert Teósz Ióniának éppen a közepén fekszik –, a többi város lakosságának pedig olyan hatóságai legyenek, mintha csupán községek lennének.
171. Ők ketten ilyen tanácsokat adtak az iónoknak. Iónia leigázása után Harpagosz a kariaiak, kaunosziak és lükiaiak ellen folytatta tovább a háborút, és vitte magával az iónokat meg az aiolokat is. A kariaiak a szigetekről költöztek át a szárazföldre; régebben Minósz alattvalói, és leleg néven a szigetvilág urai voltak. Adót, ahogy jártamban-keltemben megtudakoltam, nem fizettek, viszont valahányszor Minósz megkívánta, ők adták hajóira a legénységet. Mivel pedig Minósz sok földet meghódított, és győztes háborúkat viselt, abban az időben valamennyi nép közül a kariaiaknak volt a legnagyobb tekintélye. Van három olyan találmányuk, amelyet a hellének is átvettek. Ők tettek először forgót a sisakokra, véstek jeleket a pajzsokra, s látták el fogókkal a pajzsokat. Addig, ahol pajzsot használtak, fogó nélkül viselték, s bőrszíjakkal erősítették a nyakukra és a hal vállukra. Jóval később a dórok és iónok elűzték a kariaiakat a szigetekről, s ahogy a krétai hagyomány tartja, ekkor költöztek át a szárazföldre. A kariaiak viszont ennek az ellenkezőjét állítják. Azt hangoztatják, hogy mindig is a szárazföldön laktak, és úgy nevezték őket, mint most. Erre bizonyítékul a kariai Zeusz Mülaszában álló ősi templomát emlegetik,46 ahová a müsziaiak és a lüdek, a kariaiak testvérnépei is beléphetnek. A hagyomány szerint ugyanis Müszosz és Lüdosz testvére volt Karnak, ezért nekik is joguk van a templomhoz, más népeknek viszont, még ha a kariasakkal egy nyelven beszélnek is, nincs.
172. Véleményem szerint a kaunosziak őslakók, bár ők azt mondják, hogy Krétáról származnak. Hogy az ő nyelvjárásuk hasonlít-e a kariasakéhoz vagy a kariaiaké a kaunosziakéhoz, nem tudom teljes bizonyossággal eldönteni, de igen eltérő szokások szerint élnek, mint más emberek vagy mint a kariaiak. Igen szép dolognak tartják például, ha a férfiak, asszonyok, sőt még a gyerekek is, koruk, illetve baráti csoportjaik szerint egybegyűlnek italozásra. Szentélyeiket idegen isteneknek emelték, de idővel felhagytak vele, és elhatározták, hogy ezentúl csak saját, ősi isteneiket tisztelik. Ekkor fiatalságuk fegyverbe öltözött, s dárdákkal a levegőt döfködve egészen Kalünda határáig vonult, mondván, hogy az idegen isteneket űzik ki.
173. Hát ilyen szokások szerint élnek. A lükiaiak eredetileg Krétáról származnak, mert Krétát az ősi időkben teljes egészében barbárok lakták. Mikor Európé fia, Szarpédón és Minósz összetűzött egymással Krétában a királyi hatalomért, s a viszályban Minósz kerekedett felül, Szarpédónt és párthíveit elűzte, ők pedig Ázsiába, Milüasz földjére menekültek. Mert az a föld, ahol most a lükiaiak laknak, tulajdonképpen az egykori Milüasz, s akkor a milüasziak neve szolümosz volt. Amíg Szarpédón uralkodott, megtartották a magukkal hozott régi nevüket, de szomszédaik most sem lükiaiaknak, hanem termiláknak nevezik őket. Lükosz, Pandión fia, akit szintén elűzött testvére, Aigeusz, Athénból eljutott termilai területre Szarpédónhoz, így aztán az itt lakókat idővel már lükiaiaknak nevezték Lükosz után. Részben krétai, részben kariai szokások szerint élnek, van azonban egy másoknál sehol fel nem lelhető eredeti vonásuk, az, hogy nem apjuk, hanem anyjuk nevét viselik. S ha történetesen valaki megkérdezi a másiktól, hogy kicsoda, akkor az az anyja nevét mondja meg, és az anyai őseit sorolja föl. Ha egy szabad nő rabszolgához megy feleségül, gyermekeit szabad polgárnak tekintik. De ha egy szabad polgárnak, legyen az különben bármily kiváló, a felesége idegen származású vagy rabszolganő, gyermekei törvénytelennek számítanak.
174. Karia lakóit, akik egyetlen hőstettet sem vittek végbe, leigázta Harpagosz, annál is könnyebben, mert nemcsak a kariaiak, hanem az itt lakó hellének sem tűntek ki vitézségükkel. Tudniillik itt élnek többek között lakedaimóni telepesek, valamint knidosziak, akiknek Triopion nevű földje a tenger mellett fekszik. Ez a bübasszoszi Kherszonészosznál kezdődik, s csaknem minden oldalról víz veszi körül, mivel északon a Kerameikosz-öböl, délen Szümé, Rhodosz felé pedig a tenger határolja. Miközben Harpagosz Ióniát dúlta, a knidosziak elhatározták, hogy ezen a körülbelül öt sztadion széles földsávon árkot vezetnek keresztbe, s így földjüket szigetté változtatják. Ásni kezdtek a földszoroson, ott, ahol Knidosz a szárazfölddel érintkezik. Miután azonban elszántan nekivágtak a munkának, azt tapasztalták, hogy sziklatörés közben, mintha csak isteni végzés hozná, a munkások egyre-másra sérüléseket szenvednek testük minden táján, de kiváltképp a szemükön. Ezért aztán követeket küldtek jóslatért Delphoiba, hogy megtudják, mi akadályozza munkájukat. Erre a Püthia, mint maguk a knidosziak állítják, ezt a trimeterben fogalmazott választ adta:

A földszorost ne ásd fel, rá bástyát ne rakj, 
ha Zeusz akarja, úgy sziget lett volna ez.

A Püthia jóslatára a knidosziak abbahagyták az ásást, s a sereggel rájuk törő Harpagosznak ellenállás nélkül megadták magukat.
175. Halikarnasszosz felett, a szárazföld belsejében a pédaszosziak laktak. Valahányszor őket vagy szomszédaikat veszély fenyegette, Athéna papnőjének hosszú szakálla nőtt. Ez három esetben fordult elő. Karia lakói közül csupán ők álltak ellen egy ideig Harpagosznak, miután hatalmas erőfeszítéssel védőfalakat emeltek a Lidé nevű hegyen.
176. De hamarosan a pédaszosziak is vereséget szenvedtek. Mikor Harpagosz seregével a Xanthosz-síkságra érkezett, a lükiaiak kivonultak, felvették a harcot, és derekasan tartották magukat a túlerővel szemben. Végül azonban alulmaradtak a küzdelemben, s visszaszorították őket városukba. Ekkor asszonyaikat, gyermekeiket, vagyonukat és szolgáikat felvitték a fellegvárba, azután tüzet vetettek rá, és a fellegvár porig égett. Ezt megcselekedvén, rettenetes esküt fogadtak, majd kirohantak, és az utolsó szálig elestek a harcban. Azok a lükiaiak, akik xanthosziaknak vallják magukat, többségükben, nyolcvan család kivételével, bevándorlók. Ez a nyolcvan család ugyanis abban az időben éppen nem tartózkodott a városban, s így életben maradt. Ekként foglalta el hát Harpagosz Xanthoszt. Hasonlóképpen szerezte meg Kaunoszt is, mert a kaunosziak szinte mindenben a lükiaiak példáját követték.
177. Azalatt, amíg Harpagosz Ázsia déli részét meghódította, maga Kürosz az északit igázta le, ahol egyetlen kivétellel minden népen győzelmet aratott. Ezek legtöbbjét nem sorolom most elő, csak azokról szólok, amelyek Kürosznak a legtöbb nehézséget okozták, s leginkább megérdemlik, hogy megemlítsük őket.
178. Mikor Kürosz a szárazföldön már minden népet alattvalójává tett, az asszüriaiak ellen fordult. Asszüriában számos jelentékeny város található, de mind közül a legnevezetesebb és legerősebb Babülón, ahol Ninosz lerombolása után felépült a királyi palota. Nagyjából így írható le. Egy nagy síkság közepén terül el, és olyan négyszöget formál, amelynek mindegyik oldala százhúsz sztadion hosszú, így a város kerülete összesen négyszáznyolcvan sztadion. Ily hatalmas tehát Babülón városa, és az a mód, ahogy megépítették, tudomásom szerint egyetlen más városéhoz sem fogható. Kívülről mély és széles vizesárok veszi körül, a városfal vastagsága ötven királyi pékhüsz, magassága pedig kétszáz pékhüsz. (A királyi pékhüsz három hüvelykkel hosszabb a közönséges pékhüsznél.)47
179. El kell mondanom még azt is, hogyan használták fel a csatornából kikerült földet, s milyen módon húzták fel a falakat. Miután kiásták a csatornát, a kikerült földből téglákat készítettek, majd amikor már elegendő számú téglát formáltak, kemencében kiégették őket. A téglákat forró aszfalttal illesztették össze, s minden harmincadik téglasor fölé nádfonadékot raktak. Ekképp építették ki először a csatorna peremét, majd a városfalakat. A falak tetején egymással szemben emeletes épületeket húztak fel, közöttük pedig egy négyes fogatnak is elegendő utat hagytak. A falakon körben száz torony áll, amelyek, akárcsak az ajtók és a küszöbök, bronzból készültek. Babülóntól nyolcnapi járóföldre esik az Isz nevű város, a hasonló nevű folyó partján, amely az Euphratészba ömlik. Vize nagy aszfaltdarabokat sodor magával, s innen szállították az aszfaltot a babülóni falak építéséhez.
180. Ily módon épült hát fel Babülón. A város két részből áll, mert középen az Euphratész nevű folyó osztja ketté. Ez a hatalmas, mély és gyors folyó Arméniában ered, s a Vörös-tengerbe ömlik. A körbefutó falak mindkét oldalon a folyóig nyúlnak, és onnan a part mentén mindkétoldalt égetett téglákból emelt falak húzódnak. Magát a várost három- és négyemeletes házak alkotják, s egyenes utak szelik át, amelyek, éppúgy, mint a keresztutak, a folyóhoz vezetnek. A folyó menti falakhoz érkező utak végén kapuk találhatók, s számuk megegyezik az utcák számával. Valamennyi bronzból készült, s a folyóra nyílik.
181. A fal tehát mintegy páncélt von a város köré. Ezen belül húzódik egy másik fal is, mely nem sokkal gyengébb az előbbinél, csak alacsonyabb. A város mindkét részének közepén egy-egy épület áll. Az egyik a nagy és erős kőfallal védett királyi palota, a másik pedig Zeusz Bélosz48 bronzkapus szentélye. Ez még az én időmben is állt,49 alapterülete négyszög alakú, s minden oldala két sztadion hosszú. A szentély közepén zömök torony emelkedik, amelynek szélessége és magassága egy sztadion. Ennek a tetején egy másik torony áll, azon egy harmadik és így tovább, összesen nyolc torony. A felvezető lépcsősor valamennyi tornyon körbefut, s a közepe táján egy pihenőhely van nyugvószékekkel, hogy akik felmásznak, megpihenhessenek. Az utolsó toronyban nagy szentély található, amelyben egy magasra vetett ágyat s egy aranyozott asztalt helyeztek el. Istenkép azonban nem látható benne. Éjjel egyetlen férfi sem léphet be ide, csakis egy helybéli asszony, akit az isten választott ki valamennyi ottani nő közül. Így mondják a khaldeusok, ennek az istennek a papjai.
182. Azt is állítják – bár ennek nem adok hitelt –, hogy az isten minden éjszaka meglátogatja a templomot, és lepihen az ágyba. Ugyanez történik a helyiek szerint az egyiptomi Thébaiban is, és a thébai Zeusz templomában is mindig hál egy nő. Mondják, hogy egyik asszony sem érintkezik soha férfiakkal. Ugyanígy tesz Lükia Patara nevű városában a jósnő, ha eljön a jóslás ideje, mert az a jósda nem működik állandóan. De amikor megjelenik az isten, éjszakára bezárják hozzá a jósnőt a templomba.
183. Ezen a szentélyen kívül van Babülónban egy másik templom is, ahol Zeusz magas, arany ülőszobra s mellette egy nagy aranyasztal látható. Aranyból van a szobor alapzata és a trónus is. A khaldeus papok állítása szerint elkészítésükhöz nyolcszáz talanton aranyat használtak fel. A templomon kívül áll egy aranyoltár, még kijjebb pedig egy másik nagy oltár, azon áldozzák fel a kifejlett állatokat, mert az aranyoltáron csakis szopós állatokat. A nagyobbik oltáron minden évben ezer talanton tömjént égetnek el a khaldeusok, amikor istenük ünnepét megülik. A szentélykörzetben Kürosz uralkodása idején még egy tizenkét pékhüsz magas, tömör aranyszobor is állt. Magam ugyan már nem láttam, csak azt mondom el, amit a khaldeus papoktól hallottam. Ezt a szobrot Dareiosz, Hüsztaszpész fia is szerette volna elvinni, de nem volt hozzá bátorsága, de az ő fia, Xerxész már megtette, sőt meg is ölette azt a papot, aki a szobor elhurcolása ellen tiltakozott. Ebben a templomban tehát ezek az ékességek találhatók, nem beszélve a magánemberektől származó sok fogadalmi ajándékról.
184. Babülón városában számos király uralkodott, akikről majd az asszürok történetéről50 szólva fogok megemlékezni. Azok között, akik a falakat és a templomokat felékesítették, két asszony is volt. Az első a másodiknál öt nemzedékkel korábban uralkodott, és Szemiramisz volt a neve. Érdemes megnézni, micsoda gátakat emeltetett azon a síkon, amelyet a folyó mindaddig elöntött.
185. A másik királynő, akinek Nitókrisz51 volt a neve, elődjét is felülmúlta bölcsességben. Nemcsak emlékműveket hagyott hátra, amelyeket majd sorra veszek még, hanem amikor látta, hogy mily hatalmas és ellenállhatatlan a médek ereje, s más városokkal együtt magát Ninoszt is be tudták venni, nagy előrelátásra valló óvintézkedéseket tett. Először is a várost átszelő Euphratész korábban egyenes folyását a felső szakaszon ásott csatornákkal olyan kanyargóssá tette, hogy azóta Asszüria egyik faluját háromszor is érinti. Ennek a falunak Arderikka a neve. Így azok, akik a tengerről Babülón felé igyekeznek, az Euphratészon evezve háromszor érkeznek ugyanabba a helységbe, s ez három napjukba kerül. E munkát bevégezvén a folyó mindkét partján lenyűgözően hosszú és magas gátakat emeltetett. Babülón alatt, nem messze a folyamtól pedig egy roppant tómedret ásatott, olyan mélyet, hogy a talajvíz mindig megtöltse. Ennek a medencének a kerülete százhúsz sztadion volt. A kiásott földből töltést emeltetett a folyó partjain, a munka végeztével pedig kövekkel rakatta ki a medence oldalait. Ezzel, tudniillik, hogy kanyargóssá tette a folyót és megásatta a medencét, az volt a célja, hogy a víz áramlása a sok kanyar miatt lelassuljon, s a hajók minél hosszabb úton juthassanak el Babülónba, s végül a tó miatt újabb nagy kerülőt kelljen megtenniük. S ezeket a munkákat azon a vidéken végeztette el, ahonnan birodalmát a leginkább meg lehetett közelíteni – Médiából itt vezetett a legrövidebb út –, csak azért, hogy a médek ne közlekedhessenek errefelé, és ne kémlelhessék ki országa helyzetét.
186. Ezekkel a földmunkákkal minden irányból biztosította a város védelmét, de ezzel együtt más védőművek is készültek. Mivel a várost a folyó kettéosztja, ha valaki az előző királyok idejében a város egyik részéből a másikba akart jutni, kénytelen volt csónakba szállni, ami vélhetően időnként sok nehézséggel járt. Erre is Nitókrisz talált megoldást. Azzal egy időben, amikor medencét ásatott a tónak, egy másik emlékezetes alkotást is létrehozott. Hosszú köveket vágatott, azután megásatta a helyüket, majd a folyam vizét a már elkészült medencébe vezettette. Amikor ez megtelt, s a folyam régi medre kiszáradt, égetett téglából falat húzatott a város felé eső partok s a bástyákból kivezető lépcsők mentén. Ezután a kiásott kövekből, melyeket vassal és ólommal erősített össze, a város közepén pilléreket rakatott. Napkelte után erre hasáb alakú gerendákat fektettek, s a babülóniak átjárhattak rajta. Éjjelre azonban felszedték a gerendákat, nehogy a sötétben átosonhassanak és meglopják egymást. Miután a kiásott medencét a folyam vize feltöltötte, s a híd építésével is elkészültek, visszavezették az Euphratészt a régi medrébe. Így kettős szándéka valósult meg, mert a tó elmocsarasodott, a polgárokat pedig híddal ajándékozta meg.
187. Ugyanennek a királynőnek támadt az a különös ötlete is, hogy a város legforgalmasabb kapuja fölött készíttesse el saját síremlékét, amelyre a következő feliratot vésette: "Ha bármely babülóni királynak, ki utánam uralkodik majd, elfogyna a pénze, az nyissa fel síromat, és vegyen belőle annyi kincset magának, amennyi neki tetszik, de ha nem hajtja a szükség, semmiképp se nyissa fel, mert bajt hoz a fejére." Ezután a sír egészen Dareiosz uralmáig érintetlen is maradt. Dareioszt azonban bosszantotta, hogy nem használhatja ezt a kaput, s nem nyúlhat az önként kínálkozó kincshez. Ezen a kapun ugyanis azért nem közlekedtek, mert senki sem akarta, hogy elhaladtában a feje fölött legyen a halott. Dareiosz tehát felnyittatta a sírt, de kincsek helyett csak a holttestet és ezt a feliratot találta: "Ha nem lettél volna telhetetlen és aljas haszonleső, nem nyitod fel egy halott sírját!" Ilyen asszonynak írja le a hagyomány ezt a királynőt.
188. Kürosz tehát ennek az asszonynak a fia ellen indított hadat, aki apjától a Labünétosz nevet és Asszüria trónját örökölte. A nagy király mindig úgy indult hadba, hogy már otthon ellátták gondosan elkészített élelemmel és vágómarhával, vizet pedig a Szusza mellett elfolyó Khoaszpészből52 vittek neki, mert semmilyen más folyó vizéből nem ivott, csak ebből. Bárhova vonult, ezüstedényekben nagyszámú, öszvérek vontatta négykerekű kocsin szállították utána a Khoaszpész felforralt vizét.
189. Megindulván Babülón ellen, Kürosz elérte a Gündész folyót,53 amely Matiéné hegyeiből ered, átszeli a dardanok földjét, majd egy másik folyóba, a Tigrisbe ömlik; ez a Tigris pedig Ópisz városa mellett elhaladván, a Vörös-tengerbe torkollik. Amikor ezen a hajózható folyón át akart kelni, szent lovai, a "fehér lovak" közül az egyik megbokrosodott, beleugrott a vízbe, s át akart úszni, a sebes ár azonban magával ragadta. Kürosz nagyon megharagudott a féktelen folyóra, s megfenyegette: majd megszelídíti ő, de úgy, hogy még az asszonyok is könnyűszerrel átkelhetnek rajta anélkül, hogy akár a térdüket víz érné. Ezért, hogy szavának álljon, elhalasztotta a Babülón elleni hadjáratot. Seregét két részre osztotta, és a Gündész mindkét partján száznyolcvan, minden irányban elágazó egyenes árkot jelölt ki, s miután beosztotta a csapatokat, parancsot adott, hogy kezdjék meg az ásást. Bár hatalmas tömeg dolgozott, s a munkát nem akadályozta semmi, mégis ráment az egész nyár.
190. Így állt bosszút Kürosz a Gündész folyón, midőn háromszázhatvan csatornát ágaztatott ki belőle. Amikor pedig újra beköszöntött a tavasz, megindult Babülón ellen. A babülóniak kivonultak elé, és a város közelében csatára került sor, amelyben a babülóniak vereséget szenvedtek és beszorultak a városba. Mivel már tudták jól, hogy Kürosz soha nem tágít feltett szándékától, és sorban igázza le a népeket, több évre ellátták magukat bőséges élelemmel. Így aztán nem sok bajuk származott az ostromból. Kürosz azonban, akinek vállalkozása hosszú időre megakadt, nemigen tudta, mitévő legyen.
191. Végül aztán, lehet, hogy másnak a tanácsára, de lehet, hogy maga talált rá a megoldásra, a következőképpen cselekedett. Serege egyik részét ott állította fel, ahol a folyó eléri a várost, másik részét pedig oda, ahol elhagyja. A katonáknak meghagyta, hogy ha majd a folyó vize kellőképp leapad, gázoljanak át rajta és úgy hatoljanak be a városba. Ezután felsorakoztatta őket, lelkesítő beszédet intézett hozzájuk, majd serege gyengébb részével elvonult. A tóhoz ment, és ugyanazt tette, mint annak idején a királynő. Vagyis a folyó vizét csatornával az akkor már elmocsarasodott tóba vezettette, minek következtében a vízszint egyre apadt, és a folyó átgázolhatóvá vált. Mikor a víz oly sekély lett, hogy egy embernek csak a combja közepéig ért, a folyó mellé rendelt katonák behatoltak a városba. Ha a babülóniak tudták volna vagy akár csak megneszelték volna Kürosz tervét, bizonyára megállítják a városba benyomuló perzsákat, és egy szálig lemészárolják őket. Elegendő lett volna ugyanis, ha bezárják a folyóra nyíló kapukat és elhelyezkednek a víz partján húzódó bástyafalakon, és akkor úgy elfogják őket, mint hálóval a halat. Így azonban a perzsák megjelenése teljesen váratlanul érte őket. Annál is inkább, mert mint maguk az itteniek mesélik, e roppant kiterjedésű városban a belső részeken lakók nem vették észre, hogy a város külső részei az ellenség kezére kerültek. Ráadásul éppen ünnepet ültek, tánccal és mulatságokkal töltötték az időt, amíg meg nem tudták a rémítő valóságot. Így foglalták el első ízben Babülónt.
192. Sok mindent elbeszélek még, ami Babülón nagyságát bizonyítja, de a következő dolog már önmagában is árulkodik róla. A nagy királynak és seregének eltartásáról, az adón kívül, mindig az uralma alá hajtott területnek kell gondoskodnia. Mármost az év tizenkét hónapjából négy hónapon át Babülón biztosítja az ellátást, a többi nyolc hónapban pedig Ázsia. Így hát az asszür birodalom gazdagsága egész Ázsia gazdagságának egyharmad részével ér fel. E tartomány, vagy ahogy a perzsák nevezik, szatrapia területe mind közül a leghatalmasabb. Ennélfogva Tritantaikhmésznak, Artabazosz fiának, akire a király a tartomány kormányzását bízta, naponta egy artabé ezüstpénz volt a jövedelme. (Az artabé perzsa űrmérték, s három attikai khoinixszal nagyobb, mint az attikai medimnosz.)54 Harci paripáin kívül saját lovai is voltak, hágatásra nyolcszáz csődör, kanca pedig tizenhatezer, mert minden csődör húsz kancát hágott meg. De oly hatalmas indiai kutyafalkákat is tartott, hogy a síkságon négy falut minden adó alól felmentettek, és csak a kutyák táplálása volt a kötelességük. Ilyen gazdag volt hát a babülóni helytartó.
193. Asszüria földje alig kap esőt, ezért a gabona gyökerét a következőképpen táplálják vízzel. A földet a folyam vize öntözi, de nem úgy, mint Egyiptomban, ahol a folyó magától árasztja el a földeket, hanem emberi munka és vízemelő gépek segítségével. Mert Babülón egész területét, akárcsak Egyiptomét, csatornák hálózzák be. Közülük a legnagyobb hajózható is, s a téli nap járását követi, az Euphratészból indul, és egy másik folyóba, a Tigrisbe ömlik, amelynek partján Ninosz városa is felépült. Ismereteink szerint ez az a föld, ahol a legtöbb terem Démétér növényéből. Más növényzet, fa nem él meg itt, sem a fügefa, sem a szőlő, sem az olajfa. Démétér növénye viszont oly bőven terem, hogy egy szemből általában kétszáz szem lesz, sőt, ha jó a termés, háromszáz is. Megesik, hogy a búza vagy az árpa kalászleveleinek a szélessége a négyujjnyit is eléri, s noha pontosan tudom, nem akarom megmondani, hogy a fák magasságát elérő köles meg a szézámnövény mekkorára nő meg, mert meg vagyok győződve róla, hogy azok, akik még nem jártak Babülónban, a gabonatermelésről mondott adataimat semmiképp sem hinnék el. Olajfájuk nincs, olajat a szézámnövényből sajtolnak. Viszont az egész síkságot teleültették datolyapálmával. A pálmafák többsége termést is hoz, s ebből kenyeret, bort és mézet készítenek. Máskülönben a fákat oly módon ápolják, ahogy a fügefákat. A hellének által hím pálmáknak nevezett fa gyümölcsét a datolyapálmákra kötözik, hogy a belemászó gubacsdarázs megérlelje, és ne éretlenül hulljon le. A hím pálma termésében ugyanis gubacsdarazsak vannak, éppen úgy, mint a vadfügefa gyümölcsében.
194. Most pedig azt szeretném elmondani, ami ezen a földön a város után nekem a legcsodálatosabbnak tetszett. A hajók, amelyeken a folyón Babülónba utaznak, kerek formájúak, s valamennyi bőrből készült. Az Asszüria felett, Arméniában vágott fűzfaágakból készítik a bordázatot, amelyet kívülről vastag állatbőrökkel vonnak be. A hajóknak nem készítenek tatot, s elöl sem alakítanak ki rajtuk orr-részt, hanem az egészet olyan kerekre formálják, mint a pajzsot. Az alját náddal kitömik, megrakják áruval, és rábízzák a folyó sodrára. Leginkább phoinikiai borral telt edényeket szállítanak. A hajót két ember irányítja úgy, hogy amikor az egyik kiemeli evezőjét, a másik akkor meríti a vízbe. Készítenek kisebb és nagyobb hajókat, s a legnagyobbak ötezer talanton terhet is elbírnak.55 Mindegyik hajó egy élő szamarat visz magával, a nagyobbak többet is. Ha azután Babülónba érkeztek, kirakják áruikat, a hajó bordáit és a nádat eladják, a bőröket pedig felrakják a szamárra, és visszatérnek Arméniába. A folyónak ugyanis oly erős a sodra, hogy az ár ellen hajózni lehetetlen. Ezért is készítik hajóikat bőrből, nem pedig fából. Mikor aztán visszaérkeztek Arméniába, ugyanezzel a módszerrel új hajókat készítenek. Hajóik tehát ilyenek.
195. Ami pedig a ruházatukat illeti, bokáig érő, lenből készült khitónt, felette pedig gyapjúruhát viselnek, s efölé még egy kis köpönyeget terítenek. Lábbelijük helyben készül, és hasonlít a boiótiaiak sarujához. Hajukat hosszúra növesztik, és szalagokkal fűzik át, s egész testüket illatszerekkel kenik. Mindenkinek van pecsétgyűrűje és faragott botja, s minden bot végén alma, rózsa, liliom, sas vagy valami ilyesféle van kifaragva, olyan botot nem szokás hordani, amelyiket nem díszíti faragás. Ilyen hát a ruházkodásuk.
196. Bevett szokásaik közül véleményem szerint az volt a legbölcsebb, amely hallomásom szerint az illüriai enetosz népnél is megtalálható. A falvakban évenként egyszer minden eladó leányt egy helyre gyűjtöttek össze, ahol körülállta őket a férfiak serege. A kikiáltó aztán egyenként kiszólította és eladásra ajánlotta a szüzeket, először a legszebbet, majd, miután az jó összegért elkelt, az utána következő legszebbet. A vevő csak azzal a feltétellel kapta meg a leányt, hogy feleségül is veszi. A házasodni vágyó gazdag babülóni férfiak tehát idesereglettek, s a kínált árban egymást felülmúlva a legszebb leányokat szerezték meg maguknak. Az egyszerű népből házasulók, akik nem kívántak maguknak szép feleséget, a csúnyább leányokkal még hozományt is kaptak. Mert amikor a kikiáltó a szép leányokat már mind eladta, a csúfakat és testi hibásokat szólította elő és bocsátotta áruba, és aki a legkisebb hozománnyal hajlandó volt őt elfogadni, az kapta meg. A hozománypénz pedig a szép leányok eladásából gyűlt össze, ily módon a csinos leányok segítettek kiházasítani a csúf vagy testi hibás hajadonokat. Egyetlen apa sem adhatta a leányát feleségül ahhoz, akihez akarta, de aki a leányt megvette, csak úgy vihette haza, ha kezeseket állított, hogy valóban feleségül is veszi. Ha pedig a házastársak nem fértek össze, a férfinak a törvény visszaítélte a vételárat. A házasulandó más faluba is elmehetett feleséget vásárolni. Ez tehát igen szép szokás volt náluk, idővel azonban mégis megszűnt. Újabban valami mást találtak ki helyette, hogy a leányokat ne érje méltatlanság, és ne vigyék el őket más városba. Mert miután Babülónt bevették, az emberek rossz sorsra jutottak, mindenüket elvesztették, s a szükség arra kényszerített mindenkit, hogy szajhaéletre adja a leányát.
197. Egy másik, hasonlóan bölcs szokásuk az, hogy mivel orvosaik nincsenek, a betegeket kiviszik a piactérre. Itt aztán az emberek odamennek hozzájuk és tanácsokat adnak, miképp gyógyulhatnának meg, akár, mert maguk szenvedtek a betegségben, akár, mert mástól hallottak róla, akit ilyen kór gyötört. Elmondják, hogy ők hogyan gyógyultak ki a betegségből, vagy mit hallottak mások gyógyulásáról. A beteg mellett szó nélkül egyetlen ember sem haladhat el, meg kell kérdeznie, hogy mi a baja.
198. Halottaikat mézzel bekenve temetik el, s gyászszertartásuk hasonló az egyiptomiakéhoz. Valahányszor egy babülóni férfi feleségével közösül, felkel és tömjént gyújt, s ugyanígy cselekszik az asszony is, napkelte után pedig mindketten megfürdenek. Míg meg nem fürödtek, semmiféle edényt nem érinthetnek. Ugyanez a szokás az araboknál is.
199. A babülóniak legrútabb hagyománya a következő. Minden itt született nőnek életében egyszer le kell telepednie Aphrodité szentélyében, s odaadnia magát egy idegen férfinak. Sok asszony, aki nagyra tartja gazdagságát, restell a tömegben elvegyülni, s fedett kocsiban megy el a templomba, rabszolganői nagy csapatának kíséretében. A legtöbben azonban a következőképpen cselekszenek. Koszorúval a fejükön letelepednek Aphrodité szent területén, ahol hullámzik a tömeg, az emberek jönnek-mennek. Az asszonyok csoportjai között ösvények haladnak, ezeken járkálnak az idegen férfiak, hogy válasszanak közülük. Ha egy asszony itt egyszer leült, addig nem mehet haza, amíg egy idegen férfi nem dob egy ezüstpénzt az ölébe, s kívül a szent helyen nem közösül vele. Pénzdobás közben a férfinak azt kell mondania: "Mülitta istennőt hívom." Az asszüroknál ugyanis Aphroditénak Mülitta a neve. Az ezüstpénzt, bármekkora legyen is, nem szabad visszautasítani, mert a pénzdarab meg van szentelve. Az asszony azt követi, aki először dobott az ölébe pénzt, és senkit sem szabad visszautasítania. Miután odaadta magát, s ekképp lerótta az istennő iránti kötelességét, hazatér, s attól kezdve semmi pénzért nem hajlandó még egyszer megtenni. A szépek és termetre vonzók igen hamar hazamehetnek, a csúnyáknak viszont sokáig kell várakozniuk, amíg teljesíthetik kötelességüket. Van rá eset, hogy a várakozás három-négy évig is eltart. Küprosz egyes helységeiben uralkodik még hasonló szokás.
200. Ezek az állandó szokások élnek tehát a babülóniaknál. Amúgy van itt három törzs, amelynek a tagjai csak halat esznek, semmi mást. Miután a halat kifogták, a napon megszárítják, majd a következőképpen készítik el. Mozsárba teszik, törővel apró darabokra zúzzák, majd vásznon átszitálják, s ki-ki tetszése szerint vagy tésztát gyúr belőle, vagy megsüti kenyérnek.
201. Miután Kürosz leigázta e népet, felébredt benne a vágy, hogy a masszagetákat is az uralma alá hajtsa. Úgy hírlik, hogy ez az erős és hatalmas nép napkeleten lakik, túl az Araxész folyamon, az isszédonokkal szemben. Sokak szerint ez a nép is a szkütha fajhoz tartozik.
202. Az Araxész, úgy mondják, kisebb – mások szerint meg nagyobb – az Isztrosznál.56 Számos, Leszboszhoz hasonló szigetet képez. Beszélik, hogy a rajtuk élő emberek nyáron mindenféle kiásott gyökereket esznek, a fákról összegyűjtött érett gyümölcsöket pedig elteszik, s télen ezen a táplálékon élnek. Állítólag találni náluk másféle, különös gyümölcsöket termő fákat is. Olykor csapatba gyűlve tüzet gyújtanak, ezeket a gyümölcsöket belehajítják, és a tüzet körbeülve olyan mámor fogja el őket, mintha bort ittak volna. S minél több gyümölcsöt hajítanak a tűzbe, annál mámorosabbak lesznek, végül táncra kelnek és énekelni kezdenek. Ezt beszélik hát az életmódjukról. Az Araxész a matiénosz nép földjén ered, akárcsak a Gündész, amelynek vizét Kürosz háromszázhatvan árok segítségével vezettette szét különböző irányban. A folyó negyven ágban ömlik a tengerbe, de egy kivétellel mocsarakban és posványokban vesznek el. Azt beszélik, hogy az itt lakó emberek nyers hallal táplálkoznak, s fókabőrt viselnek ruhának. Az Araxész torkolatágai közül csak egy folyik közvetlenül a Kaszpi-tengerbe.
203. A Kaszpi-tenger magában áll, nincs összeköttetésben más tengerrel, az az egész tenger ellenben, amelyen a hellének hajóznak, és a Héraklész Oszlopain túl elterülő úgynevezett Atlantisz, valamint a Vörös-tenger lényegében egy. A Kaszpi-tenger tehát önálló tenger. Hosszában tizenöt nap alatt járja végig egy evezőkkel hajtott hajó, széltében pedig, ahol a legszélesebb, nyolc nap alatt. Ennek a tengernek a nyugati oldalán emelkedik a Kaukaszosz, a leghatalmasabb tömegű és legmagasabb hegylánc. A Kaukaszoszban sok különféle nép él, s ezek legnagyobbrészt erdei vadakkal táplálkoznak. Mondják, hogy olyan fák is találhatók itt, amelyeknek sajátos tulajdonságú leveleit, ha összemorzsolva vízzel elkeverik, mintákat festhetnek velük a ruhákra. Ezek a minták később sem mosódnak el, csak magával az anyaggal együtt kopnak el, mintha eredetileg bele lettek volna szőve. Azt is beszélik, hogy ezek az emberek nyilvánosan közösülnek, akár az állatok.
204. Így tehát a Kaszpi-tengert nyugat felől a Kaukaszosz zárja el. Napkeletre határtalan és beláthatatlan síkság húzódik. Ennek a területnek nem csekély részét a masszageták foglalták el, őellenük akart harcolni Kürosz. Számos jó oka volt, ami elhatározásában buzdította és lelkesítette. Mindenekelőtt származása: mert úgy vélte, hogy fölötte áll minden embernek, másodszor pedig háborúi sorozatában megmutatkozó szerencséje. Mert bárhova vezette is hadát, egyetlen nép sem volt képes ellenállni neki.
205. A masszageták felett ekkor egy asszony uralkodott, aki férje halála után vette át az uralmat: Tomürisznek hívták. Ezt Kürosz követeivel megkérette, mondván, hogy feleségül akarja venni. Tomürisz azonban átlátta, hogy Kürosz nem őt magát, hanem a masszageták feletti uralmat akarja, és elutasította. Kürosz, hogy csele nem vált be, az Araxészig vonult, s nyíltan háborút üzent a masszagetáknak. A sereg átszállítására hidat veretett a folyón, s a hajókra bástyákat emelttett.
206. Miközben e munka kötötte le, Tomürisz követeket küldött hozzá ezzel az üzenettel: "Médek királya! Hagyj fel a munkával, melyen oly buzgón fáradozol, mert nem tudhatod, hogy végül a te javadra válik-e. Hagyd tehát, és uralkodj saját alattvalóidon, s fogadd türelemmel, hogy mi is uralkodunk saját országunk felett. De ha olyannyira vágyakozol rá, hogy összemérd erődet a masszagetákkal, hagyd abba a hídverés munkáját, s mialatt mi háromnapi járásra visszavonulunk, kelj át a földünkre. Ha viszont a saját birodalmad területén akarsz fogadni bennünket, akkor te tégy úgy!" Kürosz, végighallgatván az üzenetet, összehívatta a legelőkelőbb perzsákat, a kérdést gyülekezetük elé tárta, s kérte tanácsukat, hogy melyik megoldást válassza. Ezek pedig teljes egyetértésben azt ajánlották, hogy saját országában fogadja Tomüriszt és seregét.
207. A lüd Kroiszosz azonban, aki szintén jelen volt, és nem helyeselte ezt a tanácsot, ellenkező véleményével állt elő: "Királyom! Már korábban ígéretet fogadtam neked, ha már Zeusz a kezedbe adott, hogy ha házadat fenyegető veszélyt látok, azt erőmhöz képest igyekszem elhárítani. Keserű szenvedéseimben éppen elég tapasztalatot szereztem. Mármost, ha úgy hiszed, hogy halhatatlan vagy, s halhatatlan az általad vezetett sereg is, akkor fölösleges, hogy elmondjam előtted véleményemet. De ha belátod, hogy magad is ember vagy, s emberek felett uralkodsz, akkor legelőbb is jegyezd meg, hogy az emberi dolgok körforgásának törvénye nem engedi meg, hogy folyvást ugyanazok az emberek élvezzék a szerencse áldásait. Én tehát éppen ellenkezőleg vélekedem a szóban forgó dologról, mint a többiek. Mert ha az ellenséget országunkban akarjuk bevárni, akkor az a veszély fenyeget, hogy vereség esetén egész birodalmadat elveszíted. Hiszen világos, hogy a masszageták, ha győznek, nem fognak visszavonulni, hanem rátörnek birodalmadra. Ha pedig te győzöl, győzelmed nem lesz oly nagy, mintha saját területükön verted volna meg őket, s diadalmad után üldözhetnéd a menekülő masszagetákat. Márpedig, ha az előbb említett lehetőségre gondolok, hogy legyőznéd ellenfeledet, úgy közvetlenül benyomulhatsz Tomürisz birodalmába. S a felhozott okon kívül is, milyen szégyenletes és tűrhetetlen dolog volna, ha Kürosz, Kambüszész fia, egy asszony elől saját országába hátrálna vissza. Tanácsom tehát ez. Kelj át és nyomulj előre mindaddig, amíg amazok hátrálnak, aztán pedig a következőképpen igyekezz fölébük kerekedni. Tudomásom szerint a masszagetáknak sejtelmük sincs a perzsák gazdagságáról, s nem ízlelték meg a felséges jólét örömeit. Vágass le tehát rengeteg birkát, készíttess táborunkban bőséges lakomát, tálaltass hozzá színbort és mindenféle egyéb ételt. Mikor ezt megtetted, hagyd hátra sereged leghitványabb részét, a többivel pedig vonulj vissza egészen a folyóig. S ha elgondolásomban nem csalatkozom, azok a sok nagyszerű dolog láttán menten nekiesnek, s akkor nekünk jó alkalmunk nyílik vitézi tettekre."
208. Ez a két vélemény került hát szembe egymással. Kürosz pedig, az elsőt elvetvén, a Kroiszoszé mellett döntött, s felszólította Tomüriszt, hogy vonuljon vissza seregével, mert ő maga fog átkelni országába. A királynő, ígéretéhez híven, vissza is vonult. Ekkor Kürosz rábízta Kroiszoszt fiának, Kambüszésznak gondjaira, s átadván neki a királyságot, a lelkére kötötte, hogy tisztelettel övezze ezt az embert, s bánjék vele jól, még ha vállalkozása a masszageták földjén balul ütne is ki. Ilyen intelmek után visszaküldte őket Perzsiába, maga pedig seregével átkelt a folyón.
209. Már mögöttük volt az Araxész, amikor Kürosz ott, a masszageták országában álomra hajtotta fejét, és a következő álmot látta. Hüsztaszpész legidősebb fia jelent meg előtte, szárnyakkal a vállán, s egyik szárnya Ázsiát, a másik Európát árnyékolta be. Az Akhaimenidák családjából származó Hüsztaszpésznak, Arszamész fiának az akkor húszévesforma Dareiosz volt a legidősebb fia, aki Perzsiában maradt, mert a katonáskodás korát még nem érte el. Amikor Kürosz felébredt, eltöprengett álmán, s mivel a látomást jelentősnek találta, magához hívatta Hüsztaszpészt, és négyszemközt így szólt hozzá: "Hüsztaszpész, tudomásomra jutott, hogy fiad cselt sző ellenem és uralmam ellen, s mivel bizonyos vagyok benne, neked is megmondom. Én az istenek oltalma alatt állok, s ők megmutatják nekem a jövendőt. Így esett, hogy az elmúlt éjjel álmomban legidősebb fiadat láttam, szárnyakkal a vállán, s egyik szárnya Európát, a másik Ázsiát árnyékolta be. Ennek az álomnak nem lehet más a jelentése, csak az, hogy ő a vesztemre tör. Azonnal siess tehát vissza most Perzsiába, s gondod legyen rá, hogy ha ezt az országot elfoglaltam és hazatérek, fiadat vizsgálat végett elém állíthasd."
210. Kürosz szavait az a gyanú sugallta, hogy Dareiosz ellene áskálódik, holott az isten azt jósolta meg ily módon, hogy ő maga azon a helyen fog meghalni, ahol van, s hogy uralma majd Dareioszra száll. Hüsztaszpész e szavakra így válaszolt: "Királyom! Bár meg se született volna az a perzsa, aki ellened fondorkodik, de ha mégis van ilyen, az mielőbb pusztuljon el. A te érdemed, hogy a perzsák szolgából szabaddá lettek, s akiken régen mások uralkodtak, most mi vagyunk az urak minden más nép felett. Ha pedig álomlátásod arra figyelmeztetett, hogy fiam lázadást szít ellened, én átadom őt neked, hogy tégy vele, amit akarsz." E felelet után Hüsztaszpész átkelt az Araxészen, és visszatért Perzsiába, hogy Kürosz parancsára őrizet alatt tartsa fiát, Dareioszt.
211. Kürosz ezután egynapi járásra előrenyomult az Araxésztól, majd megtette, amit Kroiszosz tanácsolt neki, s a perzsa sereg színe-javával visszahúzódott az Araxészig, hátrahagyva a hitványabb részt. Mikor a masszageta sereg egyharmad része odaérkezett, lekaszabolta Kürosz hadának ellenálló maradékát, s akkor a katonák, meglátva az előkészített lakomát, az ellenség legyőzése után nekiálltak lakmározni, majd étellel-itallal eltelve álomba merültek. Ekkor a perzsák rájuk rontottak, egy részüket megölték, még többet azonban élve fogtak el, köztük Tomürisz királynő Szpargapiszész nevű fiát, a masszageták hadvezérét is.
212. Amikor a királynő megtudta, hogy mi történt seregével és fiával, követet küldött Küroszhoz, és ezt üzente: "Te vérrel telhetetlen Kürosz! Ne örvendj oly nagyon annak, ami történt, mert csupán a szőlő nedvével – amellyel ti teleszíván magatokat őrjöngeni szoktatok, s ha a bor testeteket átjárta, ocsmány szavakat ordítoztok –, tehát egy ilyen méreggel, s nem katonai túlerővel győzted le fiamat. Azért most mérlegeld jóindulatú ajánlatomat. Add vissza nekem fiamat, és távozz büntetlenül ebből az országból, miután a masszageta sereg egyharmad részével ilyen kegyetlenül elbántál. Ha pedig nem vagy hajlandó így cselekedni, esküszöm a Napra, a masszageták istenére, hogy ki fogom elégíteni telhetetlen vérszomjadat."
213. Kürosz mit sem törődött az üzenettel. Amikor Tomürisz fia, Szpargapiszész felocsúdott a bor mámorából, és felismerte gyalázatos helyzetét, kérte Küroszt, hogy oldja fel kötelékeiből. S abban a pillanatban, ahogy a keze szabad lett, megölte magát. Így fejezte hát be életét.
214. Tomürisz pedig, miután Kürosz semmibe vette üzenetét, minden katonáját összegyűjtötte, és megütközött Kürosszal. Véleményem szerint ez a csata volt a legkegyetlenebb, valahányat a barbárok egymás között valaha is vívtak, s mint értesültem, a következőképpen zajlott le. Először szemben állva nyilakkal lövöldöztek, majd amikor kifogytak a nyilakból, lándzsával és karddal támadtak egymásra. Jó ideig harcoltak, s egyik fél sem gondolt a megfutásra, végül a masszageták kerekedtek felül. A perzsa sereg nagy része ott veszett, s elesett Kürosz is, huszonkilenc évi uralkodás után.57 Ekkor Tomürisz embervérrel töltetett meg egy tömlőt, megkerestette az elesett perzsák között Kürosz holttestét, s amikor megtalálta, belemerítette a fejét a tömlőbe, s a holttest meggyalázása után így szólt: "Bár élek és győztem, mégis megöltél engem, mert fiamat csellel elfogtad, ezért, ahogy megígértem, kielégítem vérszomjadat!" Kürosz halálát sokféleképpen adja elő a hagyomány, én azonban ezt a szerintem legvalószínűbb változatot közlöm.
215. A masszageták éppúgy élnek és ruházkodnak, mint a szküthák, egyaránt harcolnak lóháton vagy ló nélkül, s fegyverként lándzsát, nyilat és kétélű bárdot viselnek. Sok aranyat és bronzot használnak, dárdáikat, nyílvesszőik hegyét s harci bárdjaikat bronzbál készítik, fejvédőjüket, övüket és vállszíjukat arannyal díszítik. Lovaik homlokára bronz védőlemezt illesztenek, a kantárt, a zablát és a homlokdíszt arannyal ékesítik. Vasat és ezüstöt egyáltalán nem használnak, mert országukban sehol sem található, annál jobban bővelkednek bronzban és aranyban.
216. A következő szokások szerint élnek. Bár mindenkinek van felesége, az asszonyok közösek. Mert amit a hellének a szküthákról híresztelnek, az nem a szkütháknál, hanem a masszagetáknál szokás. Ha egy masszageta férfi megkíván egy asszonyt, tegzét felfüggeszti a szekere előtt, és tekintet nélkül a körülményekre, közösül vele. Nem szabnak ugyan határt az életkornak, de ha valaki nagyon megöregszik, azt feláldozza a teljes számban összegyűlt rokonság, vele juhokat is, a húsukat pedig megfőzik és lakomát rendeznek. Aki betegségben hal meg, azt nem eszik meg, hanem elássák a földbe, nagy sajnálkozással, hogy nem jutott az áldozás sorsára. A földet nem vetik be, háziállatokkal s az Araxész folyóban oly nagy bőségben található halakkal táplálkoznak, és isznak tejet is. Az istenek közül egyedül a Napot tisztelik, s lovat áldoznak neki. Ennek az áldozatnak az a magyarázata, hogy a leggyorsabb isten tisztelete a leggyorsabb állat feláldozását kívánja meg.

MÁSODIK KÖNYV

1. Kürosz halála után a királyi méltóság Kambüszészra1 szállt, aki Kürosznak és Kasszandanénak, Pharnaszpész leányának volt a fia. Kasszandané már korábban meghalt; érte Kürosz maga is nagy ünnepséggel gyászt öltött, s elrendelte, hogy valamennyi alattvalója így tegyen. Ennek az asszonynak és Kürosznak a fia volt tehát Kambüszész, aki az iónokat és aiolokat atyjától örökölt rabszolgáinak tekintette. Mikor aztán hadjáratra készült Egyiptom2 ellen, emiatt más alattvalóin kívül a helléneket is összegyűjtötte, akiken uralkodott.
2. Az egyiptomiak, mielőtt Pszammétikhosz3 lett a királyok, úgy hitték, hogy az ő származásuk a legősibb az emberek között. Mikor azonban Pszammétikhosz foglalta el a trónt, bizonyságot szeretett volna arról, hogy kik voltak az első emberek.4 Azóta úgy tartják, hogy a phrügek már őelőttük is éltek, különben pedig minden más népnél régebbre vezetik vissza származásukat. Pszammétikhosz ugyanis hiába kutatott, sehogy sem tudta kideríteni, kik voltak az első emberek, ezért a következőt gondolta ki. Egyik pásztorának egyszerű emberek két újszülött gyermekét adta át, és ráparancsolt, hogy nevelje őket a nyájai között, de oly módon, hogy soha senki emberi szót ki ne ejtsen előttük. A többiekétől elkülönített kunyhóban feküdjenek, a kellő időben hajtson hozzájuk kecskéket, s ha tejükkel jóllaktak, menjen a dolgára. Ezt tette és rendelte el hát Pszammétikhosz, mert meg akarta tudni, hogy a kicsinyek, ha az értelmetlen gagyogás korszakán túljutottak, miféle szót fognak először kiejteni. Így is történt minden. Két év múlva, mialatt a pásztor mindenben tartotta magát a parancshoz, egy nap rájuk nyitotta az ajtót, és belépett a gyermekekhez, akik kezüket kinyújtva szaladtak hozzá, és azt kiáltották, hogy "bekosz". Első hallásra nem is figyelt fel rá a pásztor, midőn azonban mindig ugyanezt a szót hallotta, valahányszor belépett hozzájuk, hogy gondoskodjék róluk, jelentette a dolgot urának, aki magához parancsolta a gyermekeket. Pszammétikhosz, mikor maga is hallotta, mit mondanak, kutatni kezdte, hogy melyik emberfajta nyelvében található meg a "bekosz" szó. S kutatás közben rájött, hogy a phrügek5 e szóval jelölik a kenyeret. Ebből a bizonyítékból következtetvén az egyiptomiak elismerték, hogy a phrüg náluk is ősibb néptörzs. Hogy pedig ez a dolog így esett, azt Héphaisztosz6 papjai beszélték el nekem Memphiszben.7 De a hellének sok együgyű dolgot is mesélnek, így azt is, hogy Pszammétikhosz a gyerekek nevelését olyan asszonyokra bízta, akiknek kivágatta a nyelvét.
3. Ezt beszélték el tehát nekem e gyermekek neveléséről. Más egyebet is hallottam azonban Memphiszben, amikor Héphaisztosz papjaival társalogtam, és emiatt Thébaiba8 és Héliopoliszba9 is elmentem, hogy megtudjam, vajon az itteni papok beszéde megegyezik-e a memphisziekével. A héliopolisziakról ugyanis azt állítják, hogy ők a legtanultabbak az egyiptomi papok között. Amit az istenekről hallottam, azt nincs szándékomban elbeszélni, kivéve talán a nevüket, mert úgy hiszem, az emberek az ilyesmiről általában ugyanannyit tudnak. Ezért csak annyit mondok róluk, amennyi elbeszélésemhez feltétlenül szükséges.
4. Az emberi dolgokról szólván, a papok egybehangzóan állították, hogy a népek közül legelsőként az egyiptomiak fedezték fel az évet, s osztották fel az évszakok alapján tizenkét részre,10 s mindebben a csillagok megfigyelése segítette őket. Véleményem szerint ebben bölcsebben jártak el, mint a hellének, akik minden harmadik esztendőben egy szökőnapot iktattak be az évszakok miatt, az egyiptomiak viszont harminc napnak veszik a hónapot, az évhez öt napot adnak hozzá, s így náluk az évszakok fordulása mindig ugyanarra az időre esik. Állításuk szerint az egyiptomiak adtak először nevet a tizenkét istennek,11 s ezeket a neveket aztán a hellének tőlük vették át. Ők ajánlottak fel az isteneknek először oltárokat, szobrokat és templomokat, s formálták ki kőből élőlények képmásait. S hogy ez valóban így történt, azt hiteles adatokkal bizonyítani is tudják. Mint mondják, Men12 volt Egyiptomban az első király. Uralkodása idején egész Egyiptom, a thébai terület kivételével, egyetlen mocsár volt, és semmi sem látszott a Moirisz-tó alatt fekvő területből,13 ahová most a tengertől a folyamon hétnapi utazással lehet eljutni.
5. Véleményem szerint is megfelel az igazságnak, amit országukról beszélnek. Hiszen minden józan ítéletű ember előtt világos, aki még ha hallott is róla, csak később látta az országot, hogy Egyiptom területét, ahova a hellének is gyakran elhajóznak, az egyiptomiak hódították meg, s hogy az a föld a folyam ajándéka. Ugyanez mondható arról a területről is, amely a tó fölött háromnapi hajóútra fekszik,14 s amelyről a papok nem is beszéltek. Egyiptom földjének természete ilyen. Ha odafelé hajózunk, és a szárazföldtől egynapi hajóútra leeresztjük a mérőzsinórt, az iszapot húz fel, noha a víz mélysége tizenegy öl. Ebből kiviláglik, hogy a víz egészen idáig elsodorja a földet.
6. Maga Egyiptom a tenger mentén hatvan szkhoinosz hosszúságban húzódik. Szerintük Egyiptom a Plinthinétész-öböltől a Szerbónisz-tóig15 terjed, ahol a Kaszion-hegylánc emelkedik, ez a távolság pedig éppen hatvan szkhoinosz.16 A kis földű emberek ölben, a kevésbé szegények sztadionban17, a vagyonosabbak paraszangában, a rendkívül gazdagok pedig szkhoinoszban mérik birtokuk nagyságát. Egy paraszanga harminc sztadionnal egyenlő, egy szkhoinosz – az egyiptomiak mértékegysége – pedig hatvan sztadiont foglal magában.
7. Eszerint számítva Egyiptom hossza a tenger mellett háromezer-hatszáz sztadion. Innen a belső területek felé haladva, egészen Héliopoliszig, Egyiptom széles, lapályos, bővizű és mocsaras. A tengertől Héliopoliszig körülbelül olyan hosszú út vezet fel, mint az athéni tizenkét isten oltárától18 Piszáig s az olümpiai Zeusz oltáráig. Ha a két út hosszát összevetnénk, kis különbséget találnánk ugyan, vagyis nem pontosan egyenlő hosszúak, de ez a különbség nem lenne több tizenöt sztadionnál. Mert az Athéntól Piszáig vezető út tizenöt híján ezerötszáz sztadion, a tengertől Héliopoliszig vezető út hosszúsága viszont kereken kiadja ezt a számot.
8. Héliopolisztól felfelé Egyiptom elkeskenyedik. Egyik oldalán ugyanis az Arábiai-hegység terül el, amely északról déli és délnyugati irányban húzódik, felfelé az úgynevezett Vörös-tengerig. Ebben a hegységben találhatók azok a kőbányák, amelyekből a memphiszi piramisokhoz szükséges követ kifejtették, s a hegy éppen itt végződve kanyarodik el az említett irányba. Tapasztalatom szerint a hegységnek ez az oldala a leghosszabb, mert napkeletről nyugat felé haladva két hónapig utazhatunk mellette, s a keleti rész, ahol a tömjén terem, egyszersmind a hegység vége is. Ezt mondhatjuk tehát erről a hegységről. Egyiptom Libüa felé eső oldalán egy sziklás hegység húzódik, s itt vannak a piramisok19 is. Ezt a hegységet homok borítja, s ugyanúgy kanyarodik, mint az Arábiai-hegység déli része. Héliopolisztól kezdve tehát Egyiptom területe már kisebb, s ennek a keskenyebb résznek a bejárása csupán négynapi hajóutat igényel. A két említett hegység között sík föld terül el, amelynek legszűkebb része az Arábiai- és a Libüai-hegység között becslésem szerint nem több kétszáz sztadionnál. Innentől Egyiptom ismét kiszélesedik.
9. Ezt a vidéket tehát ilyennek alkotta meg a természet. Héliopolisztól Thébaiig kilenc napig tart a hajóút, a távolság pedig négyezer-nyolcszázhatvan sztadion, vagyis nyolcvanegy szkhoinosz. Összeadva ezeket a sztadionokat, megkapjuk a tenger felé eső rész hosszát, amely, mint már említettem, háromezer-hatszáz sztadion. S most megmondom azt is, hogy a belső területen hány sztadionnyira fekszik Thébai a tengertől: hatezer-százhúsz sztadionra. Thébai és az Elephantiné20 nevű város között pedig ezernyolcszáz sztadion a távolság.
10. Az imént leírt földnek legnagyobb részét, mint a papok állítják, s mint magam is hiszem, az egyiptomiak hódították meg fokozatosan. Mert véleményem szerint a Memphisz városa fölött, a két hegység között található föld egykor tengeröböl volt, szakasztott úgy – már ha kisebb területeket a nagyobbakkal össze lehet hasonlítani –, mint Ilion, Teuthrania, Epheszosz vidéke vagy a Maiandrosz síksága. Az utóbb említett területek iszapot hordó folyói közül ugyanis vízbőség tekintetében egyik sem hasonlítható a Nílus21 torkolatvidékének bármelyik folyamágához, márpedig a Nílusnak öt torkolata van. Persze más folyamok sem igen vetekedhetnek nagyságban a Nílussal, munkájuk mégis tekintélyes, s ezek közül néhányat meg is nevezhetek. Ilyen például – s nem a legutolsó közöttük – az Akhelóosz, amely Akarnaniát átszelve a tengerbe ömlik, és az Ekhinasz-szigetek felét már szárazfölddé alakította át.
11. Arábia földjén, nem messze Egyiptomtól, van egy tengeröböl, amely az úgynevezett Vörös-tengerből nyúlik be, s máris megmondom, hogy milyen hosszú és széles. A hajózás ugyanis az öböl belsejéből indulva a nyílt tengerig evezős hajón negyven napig tart, széltében pedig, ahol a legszélesebb, fél napig. Dagály és apály naponta váltakozik benne. Egyébiránt az a véleményem, hogy Egyiptom is szakasztott ilyen öböl lehetett, és az északi tengerből nyúlt be Etiópiáig, az Arab-öböl pedig, amelyről beszélek, délről nyúlik fel Szüria felé, úgyhogy a két öböl vége csaknem összeér, csupán egy kis földsáv választja el őket egymástól. Ha mármost a Nílus meg akarta volna változtatni folyását az Arab-öböl felé, miért ne tölthette volna fel azt hordalékával húszezer év alatt? Sőt, gondolom, tízezer év is elég lett volna rá, hogy feltöltse. S miért ne tölthetett volna fel születésem előtt, az elmúlt időkben még egy ennél sokkal nagyobb öblöt is egy ekkora s ilyen szorgosan munkálkodó folyam?
12. Én tehát azoknak hiszek, akik Egyiptom keletkezését így magyarázzák, s magamnak is ez a meggyőződésem, hiszen láttam, hogy Egyiptom olyan föld előtt terül el, ahol a hegyekben csigák vannak, s a piramisokat is kikezdő só22 virágzik, s hogy az egyiptomi hegységet csak Memphisz fölött borítja homok. Továbbá úgy találom, hogy Egyiptom talaja sem a szomszédos Arábiáéhoz, sem Libüáéhoz, de még Szüriáéhoz sem hasonló (mert az arábiai tengerpartot is szüroszok lakják), földje ugyanis fekete,23 repedezett és iszapos humusz, amelyet a folyó Etiópiából sodort le. Ahogy én tudom, Libüa talaja vörösebb és homokosabb, Arábiáé és Szüriáé pedig agyagosabb és kavicsosabb.
13. A papok azon értesüléseit is erős bizonyságnak tartom Egyiptom keletkezésére nézve, hogy, miképp elmondták, Moirisz király idejében a folyam, ha csak nyolcpékhüsznyit24 áradt, Memphisz alatt már elöntötte Egyiptomot. S még nyolcszáz év sem telt el Moirisz25 halála óta, amikor én ezt a papoktól hallottam. Most viszont, ha nem emelkedik a folyó legalább tizenöt vagy tizenhat pékhüsznyit, nem árasztja el az ország területét. S azt hiszem, hogy ha a föld magassága ilyen arányban nő és terjed mindenfelé, s ha a Nílus ki nem árad, a Moirisz-tó alatt, más vidékeken és az úgynevezett Deltában lakó egyiptomiakra ugyanaz a sors vár, mint amilyent ők jósoltak a helléneknek. Mikor ugyanis megtudták, hogy egész Hellaszt az eső és nem a folyamok áradása öntözi, mint az ő országukat, kijelentették, hogy a helléneket egyszer nagyon megcsalhatja reménységük, s akkor súlyos éhínséget fognak szenvedni. A kijelentésüknek pedig az az értelme, hogy ha az isten nem esőt, hanem hosszú ideig tartó aszályt küld a hellénekre, akkor éhen vesznek, mert senki mástól nem kaphatnak csapadékot, csupán Zeusztól.
14. Az egyiptomiak ezt helyesen is állítják a hellénekről. Most viszont én mondom el, mi a helyzet az egyiptomiakkal. Ha, mint előbb mondtam, a Memphisz alatt elterülő föld az idők folyamán egyre magasabb lesz (mert növekedik), nem fognak-e az itt lakó egyiptomiak is éhezni, ha eső sem esik, és a folyam sem lesz már képes elönteni a földeket? Mert most az egész emberiségnél s a többi egyiptominál is könnyebben jutnak hozzá a föld terméséhez. Hiszen nem kell fáradságos munkával barázdákat szántaniuk, sem boronálniuk, és semmilyen munkára sem kényszerülnek, amit más emberek végeznek földjeiken.26 Hanem amikor a folyam magától kiárad, megöntözi földjeiket, majd visszatér medrébe, akkor ki-ki beveti a maga földjét, ráhajtja sertéseit, azok beletapossák a magot a földbe, aztán bevárja az aratás idejét, s a gabonát, amelyet szintén a sertéseivel csépeltet ki, hazaszállítja.
15. Ha Egyiptomra nézve az iónok véleményét fogadnánk el, akik azt állítják, hogy csak maga a deltavidék tekinthető Egyiptomnak, amely a tenger mentén a Perszeusz őrtornyának27 nevezett helytől a péluszioni halszárító helyekig húzódik, negyven szkhoinosz hosszúságban, s a belföld felé Kerkaszórosz28 városáig terjed, ahol a Nílus a péluszioni és a kanboszi29 ágra oszlik, s Egyiptom többi része egyfelől Libüához, másfelől Arábiához tartozik, ha ezt az állítást fogadnánk el, arra a következtetésre kellene jutnunk, hogy korábban az egyiptomiaknak egyáltalán nem is volt földjük. Mert a deltavidék, az egyiptomiak állítása és az én véleményem szerint is, iszaphordalékból keletkezett, méghozzá nem is olyan régen. Ha tehát egyáltalán nem volt földjük, miért igyekeztek mindenáron bebizonyítani, hogy ők a legrégibb emberek a világon? S egészen szükségtelen volt a gyermekekkel kísérletezniük, hogy vajon milyen nyelven szólalnak meg először. Én bizony nem hiszem, hogy az egyiptomiak az iónok által Deltának nevezett területtel együtt keletkeztek volna, hanem mindig is léteztek, amióta az emberi nem fennáll, s mikor ez a terület feltöltődéssel megnövekedett, sokan közülük régi lakóhelyükön maradtak, sokan pedig ideköltöztek. A régi időkben Thébait30 nevezték Egyiptomnak; ennek kerülete hatezer-százhúsz sztadion.
16. Ha tehát a mi felfogásunk helyes, akkor az iónok gondolkodnak tévesen Egyiptomról, ha azonban az ő véleményük helyes, kimutathatom, hogy a hellének s maguk az iónok sem tudnak számolni. Ők ugyanis azt mondják, hogy a földkerekség három részre oszlik, Európára, Ázsiára és Libüára. De ehhez negyedikként Egyiptom Deltáját is hozzá kellene adni, ha nem tartozik sem Ázsiához, sem Libüához. Mert e meghatározás szerint a Nílus nem alkot határt Ázsia és Libüa között, hanem a Delta csúcsánál elkanyarodik, úgyhogy a Delta Ázsia és Libüa közt terül el.
17. Az iónok véleményét tehát figyelmen kívül hagyva a következőképpen vélekedünk a dologról. Egyiptomnak kell tartanunk az egész területet, amelyen egyiptomiak laknak, éppúgy, mint ahogy a kilikiaiak által lakott területet Kilikiának, s az asszürok által lakott területet Asszüriának. Ázsia és Libüa között pedig, ha helyesen gondolkodunk, nem találhatunk más határt, csak Egyiptom határait. Ha viszont elfogadnánk a hellének véleményét, azt kellene állítanunk, hogy Egyiptom a Nílus vízeséseinél, Elephantiné városánál kezdődik, s a két, imént megnevezett terület egy-egy részét alkotja, mert egyik fele Libüához, a másik fele pedig Ázsiához tartozik. A Nílus ugyanis a Katadupa-zuhatagoknál ered, s Egyiptomot középütt szelve át ömlik a tengerbe. Egészen Kerkaszórosz városáig egy mederben folyik, itt azonban három ágra31 szakad. A keleti ágat péluszioni torkolatnak nevezik, a másik, amely nyugatra tart, a kanóboszi torkolat nevet kapta. A Nílus egyenes ágának útja pedig a következő. Felülről érkezvén a Delta csúcsához ér, azt kettészeli és a tengerbe ömlik, miközben vizének legnagyobb része az úgynevezett szebennütoszi torkolatot tölti meg. A szebennütoszi ágból még két másik torkolat ágazik el és folyik a tengerbe, a szaiszi és a mendészi. A bolbitiszi és a bukoloszi torkolat viszont nem természetes, hanem emberi kéz alkotása.
18. Véleményemet, vagyis hogy Egyiptom területe valóban olyan nagy kiterjedésű, amilyennek bemutattam, Ammón32 isten egy jóslata is igazolja, amelyről csak azután hallottam, hogy kialakítottam Egyiptomról a magam felfogását. Marea33 és Apisz34 városa ugyanis Egyiptom libüai határán fekszik, lakosaik pedig úgy vélték, hogy ők libüaiak és nem egyiptomiak. S mert a templom körüli szent szolgálat nagy terhet rótt rájuk, s nem akartak teheneket áldozni, követeket küldtek Amurónhoz, akik kijelentették, hogy nekik semmi közük sincs az egyiptomiakhoz, mert ők a deltavidéken kívül laknak, nem is férnek meg velük, és azt akarják, hogy minden terménnyel szabadon rendelkezzenek. De az isten nem engedte meg, hogy így tegyenek, hanem kijelentette, hogy azok is egyiptomiak, akik Elephantiné városa alatt laknak, és a folyó vizét isszák. Ez volt hát a jóshely válasza.
19. Amikor a Nílus kiárad, nemcsak a Deltát önti el, hanem az úgynevezett libüai és arábiai területeket is, van, hogy mindkét irányban kétnapi járásra, olykor azonban ennél kevesebbet, máskor többet. A folyam természetéről sem a papoktól, sem másoktól nem tudtam kielégítő felvilágosítást kapni. Pedig nagyon szerettem volna megtudni tőlük, hogy a megdagadó Nílus a nyári napfordulattól számított száz napon keresztül miért árad, s aztán miért apad le, s miért marad sekély egész télen át a legközelebbi nyári napfordulóig. Ezekre a jelenségekre egyetlen egyiptominál sem sikerült magyarázatra lelnem, habár sokat kérdezősködtem, vajon miféle erő az, amely a Nílust a többi folyamtól ennyire elütő természetűvé változtatja. Miután a dolog egyre kíváncsibbá tett, kutatni kezdtem az okok után, s többek között arra a kérdésre is választ kerestem, miért van az, hogy a Nílustól semmilyen légáramlat nem indul, mint ahogy minden más folyótól.
20. Azok a hellének, akik magukat mindentudó bölcsnek szerették volna feltüntetni, háromféle magyarázatot is adtak a vízre vonatkozólag, de ezek közül kettő véleményem szerint említésre is alig méltó, így csak utalok rájuk. Az egyik magyarázat szerint az etészia-szelek35 dagasztják meg a folyamot, s akadályozzák meg, hogy vizét eljuttassa a tengerig. Csakhogy ezek az etészia-szelek gyakran teljesen elmaradnak, a Nílus ekkor is ugyanígy viselkedik. Azonkívül ha ezt a jelenséget az etészia-szelek okoznák, azoknak a folyóknak is meg kellene érezniük a hatását, amelyek az étészia-szelekkel ellentétes irányban haladnak, mint e magyarázat szerint a Nílus, mégpedig annál nagyobb mértékben, minél lassúbb folyásúak. Hiába van azonban sok folyó Szüriában és sok Libüában, egyiküknél sem figyelhetünk meg olyan jelenségeket, mint a Nílusnál.
21. A másik magyarázat még az előbbinél is érthetetlenebb, s hogy úgy mondjam, még inkább mesébe illő feleletet ad a kérdésre, hogy tudniillik a Nílus viselkedésének az volna az oka, hogy ez a folyam a földet körülfolyó Ókeanoszból36 ered.
22. A harmadik magyarázat, bár ez tetszik a legvalószínűbbnek, teljes egészében hamis. Mert mit sem magyaráz meg, mikor azt állítja, hogy a Nílus, amely Etiópiát átszelve Libüából érkezik Egyiptomba, az elolvadt hóból keletkezik. Hogyan is keletkezhetne hóból, mikor meleg tájakról folyik hidegebb vidékekre? S ha az embernek van valamelyes ítélőképessége, sok olyan okot találhat, amely valószínűtlenné teszi, hogy a folyam a hóból eredne. Az első és legfontosabb ok az, hogy erről a vidékről meleg szelek fújnak, a második pedig, hogy ezen a vidéken sem eső, sem jégeső nem fordul elő; s mivel a havazást öt napon belül eső szokta követni, ha esnék hó azon a vidéken, esőnek is kellene lennie. A harmadik bizonyíték az, hogy arrafelé az emberek fekete bőrűek a hőségtől. A héják meg a fecskék egész évben itt maradnak, s a darvak is ide járnak téli szállásra a szküthák földjén támadó tél elől. Ha tehát azon a földön, amelyen a Nílus ered és átfolyik, egy pihényi hó is hullanék, szükségképpen lehetetlenek volnának a felsorolt jelenségek.
23. Annak pedig, aki az Ókeanoszt emlegette, és a homályos mondákhoz tért vissza, semmiféle bizonyítéka nem volt. Mert ami engem illet, semmiféle Ókeanosz nevű folyamot nem ismerek. Azt hiszem, ezt a nevet Homérosz vagy valamelyik régi költő találta ki, és adott neki szerepet a költészetében.
24. Ha már az említett magyarázatokat megcáfoltam, úgy illő, hogy magam próbáljam magyarázatát adni e rejtélyes dolgoknak. Elmondom hát, miért szokott megáradni nyáron a Nílus. Télen a nap, amelyet gyakorta eltérítenek a viharok pályájáról, Libüa felső része fölé kerül. S ezzel, hogy rövidre fogjam, már meg is mondtam mindent. Mert természetes, hogy amely vidékhez a legközelebb kerül és amely fölött a legtovább időzik a Napisten, az fog a legjobban szomjazni, s az ottani folyók is mind elapadnak.
25. Hogy állításomat bővebben is kifejtsem, a dolog a következőképpen áll. Mikor a nap Libüa felső része felett vonul át, a következőket idézi elő. Azon a vidéken mindig tiszta a levegő, nem járnak hűvös szelek, igen nagy a hőség, s a nap pályáján haladva pontosan azt teszi, amit nálunk nyáron, mikor az ég közepére ér. Vagyis minden vizet felszív, s miután felszívta, a felsőbb tájak felé hajtja, ahol aztán a szelek szétszórják és szétporlasztják. Így természetes, hogy az e vidék felől fúvó déli és délnyugati szél mindig több esőt hoz, mint a többi. Máskülönben úgy vélem, hogy a nap nem is adja vissza mindazt a vizet, amit a Nílusból felszívott, hanem egy részét megtartja magának. Ha azután a tél megenyhül, a nap ismét az ég közepére kerül, és felszív valamennyit a folyók vizéből. Mindeddig tehát a folyók, amelyeket a lehullott esők meg záporok által megduzzasztott patakok vize táplál, bővizűek, nyáron azonban sekéllyé válnak, mert nem esik eső, a nap viszont vizük jó részét felszívja. A Nílust azonban az esők sem növelik, és vizét a nap is szívja, ezért ez az egyedüli folyó, amely télen sekélyebb, mint nyáron. Mert nyáron éppúgy veszít vizéből, mint a többi folyó, télen viszont egyedül ezt éri veszteség. Meggyőződésem tehát, hogy mindezt a nap okozza.
26. Véleményem szerint annak is ez az oka, hogy itt száraz a levegő, mert a nap, miközben pályáján erre halad, egyre perzseli, s így Libüa felső részén örökös nyár uralkodik. Ha azonban az évszakok helyzete megváltoznék, s az égnek azon a részén, ahol most az északi szél és a tél lakik, a déli szél és a nyár helyezkednék el, ahol pedig most a déli szél uralkodik, ott az északi szél kapna helyet, akkor a nap, az északi szél és a tél által kiszorítva az ég közepéről, Európa felső része felé igyekezne, mint ahogy most Libüához közeledik, ha pedig egész Európa felett áthaladna, az Isztrosszal tenné azt, amit most a Nílussal.
27. Arról az állításról, hogy innen semmiféle szél nem indul, az a véleményem, hogy meleg tájak felől sosem szokott szél fújni, csak a hidegebb vidékekről.
28. De kár bolygatnunk ezt a dolgot, fogadjuk el, hogy ősidők óta így van. Bárkivel beszéltem a Nílus forrásairól, egyetlen egyiptomi, libüai vagy hellén sem állította, hogy biztosat tudna felőlük, kivéve a szaiszi Athéna-kincsesház37 írnokát. Ő azonban, azt hiszem, tréfából mondta, hogy pontos magyarázata van a dologra. Azt állította ugyanis, hogy a thébai Szüéné38 város és Elephantiné között két meredek hegy magasodik, az egyiknek neve Króphi, a másiké Móphi39. Ezek között a hegyek között törnek fel a Nílus feneketlen forrásai, s a víztömeg egyik fele északra, Egyiptom felé, a másik fele délre, Etiópia felé folyik. Hogy ezek a források feneketlenek, azt, állítása szerint, Pszammétikhosz király tapasztalta, aki több ezer orgüia40 hosszú kötelet fonatott, lebocsáttatta a forrásba, de nem ért feneket. Ezzel az írnok, már ha igazat beszélt, csak azt bizonyította, hogy odalent hatalmas örvények és ellenáramlatok vannak, s hogy a lebocsátott mérőkötél a sziklákba ütköző víztömeg kavargása miatt nem juthatott a fenékre.
29. Senki mástól nem tudhattam meg többet. Így hát, hogy pontosabb értesüléseket szerezzek, magam mentem fel egészen Elephantiné41 városáig, a feljebb fekvő vidékről azonban már csak hallomásból tudok egyet s mást. Elephantiné felett a táj oly meredeken emelkedik, hogy a hajók mindkét oldalára kötelet erősítenek, és úgy vontatják, mint az ökrök a szekeret. Ha a kötél elszakad, a hajót a víz erős sodra elragadja. Ezen a vidéken négy napig tart a hajóút,42 s a Nílus úgy kanyarog, mint a Maiandrosz. Tizenkét szkhoinosznyi hajózás után ismét sík vidékre jutunk, ahol a Nílus egy Takhompszó43 nevű szigetet vesz körül. Elephantinétől fölfelé már etiópok44 laknak, s a sziget egyik fele is az övék, a másik pedig az egyiptomiaké. A sziget mellett van egy nagy tó, s körülötte nomád etiópok húzzák meg magukat. Ha áthajózunk rajta, a Nílus medrébe jutunk, amely ebbe a tóba ömlik. Innen kezdve negyven napon át a folyam mentén kell haladnunk45, mert a Níluson, a kimeredő hegyes sziklák s a számos szirt miatt, lehetetlen a hajózás. Ha negyven nap után átjutunk a vidéken, ismét hajóra szállva tizenkét napig kell utaznunk, hogy egy nagy városba érjünk, amelynek Meroé a neve, s mint mondják, valamennyi etiópnak a fővárosa. Az itt lakók az istenek közül csupán Zeuszt és Dionüszoszt tisztelik, őket viszont nagyon ünnepélyes módon. Zeusznak jóshelye is van itt. Ha az isten jóslata úgy rendeli, hadba vonulnak, mégpedig oda, ahova az isten parancsolja.
30. Ha az ember a városból ugyanannyi ideig hajózik tovább, mint amennyi idő alatt Elephantinétól az etiópok fővárosáig eljutott, elérkezik a szökevények lakóhelyére. A szökevényeknek46 aszmakh a neve, ami hellén nyelven azt jelenti, hogy a király bal keze felől állók. Ez a kétszáznegyvenezer egyiptomi katona a következő okból szökött át az etiópokhoz: Pszammétikhosz király idejében volt egy helyőrség Elephantinéban az etiópokkal szemben, egy másik a péluszioni Daphnaiban47 az arabokkal és a szürekkel szemben, s egy harmadik Mareában Libüával szemben. A perzsák még az én időmben is ott állomásoztatnak helyőrséget, ahol egykor Pszammétikhosz, mert van helyőrségük Elephantinéban és Daphnaiban is. Ezek az egyiptomiak három évig őrködtek anélkül, hogy felváltották volna őket. Gyűlést tartottak hát, s úgy döntöttek, hogy mindnyájan elpártolnak Pszammétikhosztól, és átvonulnak Etiópiába.48 Mikor Pszammétikhosz erről tudomást szerzett, üldözőbe vette s utol is érte seregüket, s hosszú beszédben igyekezett rávenni őket, hogy ne hagyják ott ősi isteneiket, gyermekeiket és asszonyaikat. Mint mondják, az egyik katona ekkor a nemi szervére mutatott, és kijelentette, hogy ahol ez van, ott majd gyermekeik és feleségeik is lesznek. Ezután átvonultak Etiópiába, és felajánlották szolgálatukat az etiópok királyának. Ez pedig oly módon jutalmazta meg őket, hogy meghagyta nekik: űzzék el az iránta ellenséges etiópokat,49 és azok földjén ők telepedjenek le. Miután letelepedtek, az etiópok is műveltebbé váltak, mert ők is befogadták az egyiptomi szokásokat.50
31. Négy hónapba telik tehát az út, részben a Nílus mellett haladva, részben rajta hajózva, a folyó egyiptomi szakaszát nem számítva. Mert ennyi hónapjába kerül annak, aki el akar jutni Elephantinéból az említett szökevényekig. Itt a folyó nyugati irányból kelet felé folyik, de felsőbb szakaszáról senki sem tud bizonyosat, mert a vidék lakatlan a forróság miatt.
32. A következő néhány dolgot azért mégis megtudtam Kürénéből érkezett emberektől, akik elmondták, hogy jártak Ammón jóshelyén51, s beszélgettek Etearkhosszal52, az ammóniosz53 nép királyával is. Beszélgetésük során sok egyéb között a Nílus is szóba került, és hogy senki sem tudja, hol vannak a forrásai. Ekkor Etearkhosz megemlítette, hogy egyszer naszanión törzsbeli emberek jöttek hozzá (ez a nép Libüában a Szürtisznél és a Szürtisztől keletre eső vidéken lakik). Amikor a Nílus forrásai felől kérdezték őket, elmondták, hogy náluk a hatalmasoknak szilaj gyermekei voltak, akik férfivá serdülvén a legvakmerőbb dolgokra vállalkoztak. Ötöt kisorsoltak maguk közül, hogy kutassák át Libüa pusztaságait, hátha többet megtudhatnak azoknál, akik eddig a legmesszebb jutottak. Mert Libüának azt a részét, amelyik az északi tenger mellett Egyiptomtól a Szoloeisz-hegyfokig terjed (ahol Libüa is végződik), mindenütt libüaiak, valamint különböző helyi törzsek lakják, kivéve a hellének és a phoinikiaiak által lakott területeket. A tenger mellett s a tengertől beljebb lakó népeken túl azonban Libüa tele van vadállattal, a vadállatok földjén túl pedig homokos a vidék, vízben szegény, teljes pusztaság. Az ifjak tehát, kiket társaik küldtek, miután jól ellátták magukat étellel-itallal, először az emberek lakta területeket járták be, majd eljutottak a vadállatok földjére, ahonnan továbbhatoltak előre a nyugatra fekvő pusztaságba. Sok napon át vándoroltak már a homokos vidéken, amikor egyszerre fákat pillantottak meg a síkságon, akkor odamentek és szakítottak a fák gyümölcséből. De eközben kis termetű, még a közepes magasságú embereknél is jóval alacsonyabb férfiak55 rontottak rájuk, elfogták és magukkal vitték őket. Ők nem ismerték a naszamón törzs nyelvét, azok meg az övékét. Óriási mocsarakon vezették át őket, végül egy városba értek, ahol mindenki ugyanolyan fekete bőrű és apró termetű volt. A város mellett nagy folyó folyik nyugatról keletre, és krokodilok láthatók benne.
33. Azt hiszem, eleget idéztem az ammóniosz Etearkhosz szavaiból. Igaz, a kürénéiek elbeszélése szerint még azt is elmondta, hogy a naszamónok ezután hazaérkeztek, s hogy azok az emberek, akikhez eljutottak, egytől egyig varázslók voltak. A város mellett elhaladó folyó Etearkhosz szerint a Nílus, s ez valószínűleg igaz is. Hiszen a Libüát kettészelő Nílus Libüában ered. S ha szabad biztosan tudott dolgok alapján bizonytalanok magyarázatával próbálkoznom, a Nílus éppoly távoli forrásokból ered, mint az Isztrosz56. Az Isztrosz ugyanis a kelták földjén, Püréné városa közelében ered, s átszeli egész Európát. A kelták pedig Héraklész Oszlopain túl élnek, az Európa legnyugatibb részét lakó künésziosz nép szomszédságában. Az Isztrosz az Euxeinosz-tenger57 vizébe ömlik Isztriánál, amelyet milétoszi telepesek laknak.
34. Ezért az Isztroszt, mivel lakott területeken folyik át, sokan ismerik, de a Nílus forrásairól senki sem tud beszélni, mert Libüának az a része, amelyen átfolyik, lakatlan sivatag. Mindenesetre, amennyit gondos tudakozódás révén megtudtam, most el is mondtam, vagyis hogy a Nílus Libüából érkezik Egyiptomba. Maga Egyiptom a hegyekkel borított Kilikiával szemben fekszik. A kitartó ember egyenes úton öt nap alatt juthat el innen az Euxeinosz-tenger mellett fekvő Szinópéig. Szinópé pedig átellenben van az Euxeinosz-tengerbe ömlő Isztrosz torkolatával. Feltételezem, hogy a Nílus éppúgy halad végig Libüán, mint az Isztrosz Európán. A Nílusról talán elég is ennyi.
35. Egyiptomról bővebben fogok szólni, mert itt több csodálatos dolog van, mint bármely más országban, s olyan alkotásokkal dicsekedhet, amelyeknek leírására szinte szavak sincsenek. Ezért róla részletesebben szólok. Amiképp az egyiptomiak különös éghajlat alatt élnek, s folyamuk természete is különbözik minden más folyamétól, éppígy szokásaik és törvényeik is szinte teljesen eltérnek más népek szokásaitól és törvényeitől. Náluk ugyanis a nők járnak a piacra és kereskednek,58 a férfiak pedig otthon maradnak és szövéssel59 foglalkoznak. Máshol felül szövik be az anyagba a vetülékfonalat, az egyiptomiak alul. Itt a terhet60 a férfiak a fejükön hordják, a nők a vállukon, és a nők állva, a férfiak pedig guggolva vizelnek. Szükségüket61 benn a házban végzik el, de az utcán étkeznek,62 azt adva okául, hogy a rút dolgokat otthon kell elvégezni, a kevésbé rútakat nyilvánosan. Papi szolgálatot egy nő63 sem végez, sem férfi-, sem nőisten mellett, mindkettőnél csak férfiak lehetnek a papok. A fiúkat, ha maguktól nem hajlandók rá, nem kötelezik, hogy szüleiket eltartsák, a leányoknak64 azonban ez akkor is kötelességük, ha nem akarnák.
36. Az istenek papjai máshol megnövesztik a hajukat,65 Egyiptomban leborotválják. Más népeknél az a szokás, hogy a gyászoló rokonok megnyírják a fejüket, az egyiptomiak viszont, ha gyász éri őket, megnövesztik addig leborotvált hajukat és szakállukat. Más emberek külön élnek jószágaiktól,66 az egyiptomiak viszont együtt élnek állataikkal. Más emberek tápláléka a búza és az árpa, egy egyiptomira nézve azonban a legnagyobb gyalázat, ha ebből készíti ételét. Kenyerüket67 tönkölyből sütik, amelyet egyesek ciroknak neveznek. A kovászt68 lábukkal dagasztják, az agyagot69 azonban kézzel gyúrják, és a trágyát összeszedik. A nemzőszervüket más népek a természet szerint hagyják, az egyiptomiak viszont és akik eltanulták tőlük, körülmetélik.70 Minden férfinak két ruhája van, a nőknek viszont csak egy. A vitorlák gyűrőit és köteleit mások kívülről erősítik meg, az egyiptomiak belülről. A hellének, mikor betűket írnak vagy kövecskékkel számolnak, kezüket balról jobbra mozgatják, az egyiptomiak azonban jobbról balra71 s bár így tesznek, mégis azt állítják, hogy az ő kezük mozog jobb s a helléneké hal felé. Kétféle írást használnak, az egyiket szentnek nevezik, a másikat népiesnek.
37. Sokkal erősebben vallásosak, mint bármely más nép. Bronzedényből isznak, és azt a nap folyamán állandóan kimossák, de nemcsak némelyikük, hanem mindannyian. Mindig frissen mosott vászonruhát viselnek, s erre gondosan ügyelnek. Nemzőszervüket a tisztaság kedvéért metélik körül, többre becsülve a tisztaságot a szépségnél. A papok harmadnaponként egész testüket végigborotválják, nehogy isteneik szolgálata közben akár tetű, akár másmilyen féreg akadjon beléjük. A papok csak vászonruhát és bübloszból72 készült sarut viselnek, s más ruhát vagy lábbelit nem szabad felvenniük. Mindennap és minden éjjel kétszer mosakodnak hideg vízben. Mondhatnám, tízezerféle vallásos teendőt kell ellátniuk, de az is igaz, hogy ezért sok előnyben részesülnek. Mert saját vagyonukból nem kell kiadniuk semmit, szent kenyereket sütnek nekik, mindegyiküket bőven ellátják naponta marha- és libahússal, sőt még szőlőbort is kapnak. Halat viszont nem szabad enniük. Az egyiptomiak babot73 egyáltalán nem vetnek országukban, ami mégis megterem, azt se nyersen, se megfőzve nem fogyasztják. A papok még látását sem tűrik el, mert tisztátalan növénynek tartják. Minden istent nem egy, hanem több pap szolgál74, s közülük az egyik a főpap. Ha ez meghal, helyét a fia foglalja el.
38. Úgy tartják, hogy a bikák Epaphosz75 szent állatai, ezért azután a következőképpen vizsgálják meg őket. Azt az állatot, amelyen akár egyetlen fekete szőrszálat is találnak, már nem tartják tisztának. Ezt az erre rendelt pap ellenőrzi, miközben az állat áll, majd hanyatt fektetik. Még a nyelvét is kihúzza, hogy nincsenek-e rajta bizonyos foltok, amelyekről később fogok szólni. Megnézi a szőrzetet is az állat farkán, vajon úgy nőtt-e, ahogy a természet rendje kívánja. Ha az állatot minden tekintetben tisztának találja, a szarva köré tekert büblosszal jelöli meg, amire agyagot tesz, és gyűrűjével lepecsételi, végül a jószágot elvezetik. Aki olyan bikát áldoz fel, amelyiken nincs rajta ez a jel, halállal bűnhődik. Ily módon vizsgálják hát a bikákat.
39. Az áldozás76 pedig a következő módon megy végbe. A megjelölt állatot áldozati oltárhoz vezetik, ezen tüzet gyújtanak, és miután az állatra bort öntöttek és az istenhez fohászkodtak, megölik, majd a fejét is levágják. Miközben a bőrét lenyúzzák, a fejét, átkokat szórva, elviszik. Ha van a vásártéren hellén kereskedő, annak eladják, ha nem találnak hellén kereskedőt, a folyóba dobják. A fejet e szavakkal szokták elátkozni: "Ha akár az áldozókat, akár egész Egyiptomot baj fenyegetné, az zúduljon az áldozat fejére…" Az állat fejét egész Egyiptomban egyazon szokás szerint hintik be borral és átkozzák el minden áldozáskor, s e hagyomány miatt nem eszik soha egyetlen egyiptomi sem az állatok fejéből.
40. Az állatokat minden templomban másképp zsigerelik ki és égetik el. (Arról majd később szólok, hogy kit tartanak a leghatalmasabb istennek, akinek a legfényesebb ünnepet is rendezik.) Miután a bikát megnyúzták, imát mondanak, majd az egész gyomrát kivágják, de a beleit és zsírját benne hagyják a testben. Levágják a két combját, a fartőt, a hátszínt és a nyakat. A test többi részét ezután tiszta lisztből készült kenyérrel, mézzel, mazsolaszőlővel, fügével, tömjénnel, mirhával és egyéb füstölőszerekkel töltik meg. Amikor így megtöltötték, olajjal bőségesen megöntözik és elégetik. Áldozás előtt böjtölnek, s mialatt az áldozat ég, mindnyájan a mellüket verik. Amikor ezt megelégelték, az áldozat maradékából lakomát rendeznek.
41. Hibátlan bikákat és borjakat minden egyiptomi áldoz, teheneket azonban nem szabad áldozniuk, mert ezek Iszisznek77 vannak szentelve. Iszisz képmása egy szarvakkal ellátott nőalak, olyan, amilyennek a hellének Iót szokták ábrázolni. Valamennyi állat közül az egyiptomiak a tehenet tisztelik a legjobban. Ezért aztán nincs olyan egyiptomi férfi vagy asszony, aki szájon csókolna egy hellént, vagy egy hellénnek a kését, nyársát vagy üstjét a kezébe venné, sőt, hogy egy amúgy tiszta bikának a húsát megízlelné, amelyet hellén késsel vágtak fel. A kimúlt marhákat így temetik el. A teheneket bedobják a folyóba, a bikákat pedig a városok szélén ki-ki úgy ássa el78, hogy a tetem egyik vagy mindkét szarva jel gyanánt kiálljon a földből. Ha aztán a test elrothadt, meghatározott időben minden városba eljön egy hajó a Proszópitisz79 nevű szigetről, amely a deltában fekszik, és kilenc szkhoinosz a kerülete. A szigeten több város is van, de a bikák szarvait elszállító bárkák az Atarbékhisz80 nevű városból érkeznek, amelyben Aphrodité szentélye található. Ebből a városból sokan kelnek útra más városokba, ott kiássák a szarvakat, amelyeket aztán együtt egy helyen földelnek el. S amiként a bikákat, úgy temetik el más kimúlt jószágaikat is. Ez náluk a szokás, mivel egyetlen állatot sem ölnek le.
42. Mindazok, akik a Thébai Zeusznak81 emeltek templomot, vagy Thébai területéről valók, tartózkodnak a juhtól, és csak kecskét áldoznak. Az egyiptomiak nem minden istenüket tisztelik egyformán, kivéve Osziriszt, aki szerintük Dionüszosszal azonos, és Isziszt, mert ez az a két isten, akit valamennyien egyaránt tisztelnek. Azok viszont, akik Mendészben emeltek templomot vagy Mendész82 területéről valók, a kecskétől tartózkodnak, és csak juhot áldoznak. Ennek a szokásnak az eredetét a thébaiak és akik velük együtt tartózkodnak a juháldozattól, a következőképpen magyarázzák. Héraklész mindenáron látni szerette volna Zeuszt, Zeusz azonban nem akarta, hogy meglássa őt. Mivel Héraklész makacsul ragaszkodott óhajához, Zeusz végül azt cselekedte, hogy lenyúzott egy kost, a fejét maga elé tartotta, bőrét felhúzta, s így jelent meg Héraklész83 előtt. Ezért szokták az egyiptomiak Zeuszt kosfejjel ábrázolni. Példájukra így tesz az ammóniosz nép84 is, ők egyiptomi és etiópiai gyarmatosok, s nyelvük is a két nép nyelvének keveréke. Úgy gondolom, az ammóniosz név is onnan származik, hogy az egyiptomiak Ammónnak nevezik Zeuszt. A thébaiak azért nem áldoznak kost, mert szent állatnak tartják. Kost csupán az év egyetlen napján, Zeusz ünnepén vágnak és áldoznak, lenyúzott bőrét pedig a mondában említett módon a Zeusz-szoborra terítik, s eléje odaállítják Héraklész szobrát. A szertartás végeztével a templom köré gyűltek a kost gyászolva mind a mellüket verik, majd az állatot megszentelt sírban helyezik el.
43. Mint hallottam, Héraklészt úgy emlegetik, mint a tizenkét isten egyikét. Arról a másik Héraklészról azonban, akit a hellének ismernek, Egyiptomban sehol sem hallottam semmit, legfeljebb annyit, hogy a Héraklész nevet nem az egyiptomiak vették át a hellénektől, hanem a hellének az egyiptomiaktól, mégpedig azok a hellének, akik Amphitrüón fiának a Héraklész nevet adták. Ezt sok más mellett azzal is bizonyítani tudom, hogy Héraklész szülői, Amphitrüón és Alkméné, egyiptomi származásúak voltak. Állítólag az egyiptomiak sem Poszeidónnak, sem a Dioszkuroszoknak nem ismerik a nevét, ezért nem is sorolták be őket isteneik közé. Márpedig, ha valamelyik istenség nevét átvették volna a hellénektől, akkor elsősorban ezeket tisztelnék és ezek emlékét ápolnák, hiszen már akkoriban is hajóztak, és hitem szerint a hellének között is volt jó néhány hajós. Ennélfogva sokkal inkább ezeknek az isteneknek a nevét kellett volna átvenniük, nem pedig Héraklészét. Nyilvánvaló hát, hogy Héraklész ősi egyiptomi isten. Mint ők maguk állítják, tizenhétezer év telt el Amaszisz85 uralkodásáig, amidőn nyolc istenük száma tizenkettőre emelkedett, s úgy tartják, hogy Héraklész is ezek között van.
44. Minthogy pedig e dolog felől, amennyire lehetséges, bizonyosságot akartam szerezni, elhajóztam a phoinikiai Türoszba is, mert hallottam, hogy ott egy Héraklésznak86 szentelt templom található. Láttam is, telve van drága fogadalmi ajándékokkal. Van itt két oszlop is, az egyik aranyból, a másik smaragdból, s éjszaka csak úgy ragyog mindkettő. Beszélgettem a papokkal is, kérdeztem őket az istenről, meg arról, hogy milyen régen alapították ezt a szentélyt, de úgy találtam, hogy válaszaik nem egyeznek a hellénekével. Azt mondták ugyanis, hogy a templomot Türosz alapításával egy időben építették, Türoszt pedig kétezer-háromszáz éve lakják az emberek. Láttam Türoszban egy másik templomot is, amely a thaszoszi Héraklésznak van szentelve. Elmentem hát Thaszoszba is, s ott meg is találtam a Héraklész-szentélyt, amelyet azok a phoinikiaiak építettek, akik Európát hajóval keresték, s közben megalapították Thaszoszt. De ez is öt nemzedékkel korábban történt, mintsem hogy Héraklész, Amphitrüón fia Hellaszban megszületett volna. Kutatásaim tehát világosan igazolják, hogy Héraklész ősi isten. Így meggyőződésem szerint azok a hellének cselekszenek helyesen, akik kétféle Héraklésznak emelnek szentélyeket, s egyrészt az Olümposzi melléknevű Héraklésznak áldoznak, másrészt mint hérósznak mutatnak be neki halotti áldozatot.
45. A hellének egyébként sok mást is hangoztatnak meggondolatlanul. Együgyű az a mondájuk87 is, hogy amikor Héraklész Egyiptomban járt, az egyiptomiak felkoszorúzva, ünnepi menetben elvezették, hogy feláldozzák Zeusznak. S hogy ő ezt egy ideig csendesen tűrte, mikor azonban az ottaniak az oltárnál készülődni kezdtek a feláldozására, szembeszállt velük és valamennyit agyonverte. Úgy vélem, azoknak a helléneknek, akik ilyen történeteket terjesztenek, sejtelmük sincs az egyiptomiak természetéről és szokásairól. Mert hogyan mutathatnának be emberáldozatot olyan emberek, akiknek még az állatok közül is csupán a juhokat, bikákat meg borjúkat szabad feláldozniuk, s azokat is csak akkor, ha tiszták. S honnan vett volna erőt Héraklész, hogy egymaga oly sok ezer embert megöljön, mikor, mint maguk is elismerik, halandó ember volt? Az istenek és hérószok legyenek elnézőek irántunk, amiért e dolgokról annyit beszéltünk.
46. Kecskét és kost pedig azért nem áldoznak az említett egyiptomiak, mert Pant88 a mendésziek a nyolc isten közé sorolják, s azt állítják, hogy ez a nyolc isten hamarabb megvolt, mint a tizenkét isten. De a festők és a szobrászok éppúgy ábrázolják őt, mint a hellének, kecskearccal és kecskelábhal, még ha nem képzelik is ilyennek, hanem olyannak, mint a többi istent. Hogy miért ábrázolják mégis így, azt most nincs kedvem kifejteni. A mendésziek minden kecskét tisztelnek, a bakot azonban jobban, mint a nőstényt, s még pásztoraik is nagyobb megbecsülést kapnak. A többi közül egy kecskét mindig jobban tisztelnek, s ha ez kimúlik, nagy a gyász egész Mendész vidékén. A kecskebakot és Pant egyiptomi nyelven Mendésznek mondják. Ezen a vidéken az én időmben csodálatos esemény89 történt: egy bak nyilvánosan meghágott egy asszonyt, s a dolog aztán köztudomásúvá lett.
47. A sertést90 az egyiptomiak tisztátalan állatnak tartják, s ha valaki útközben megérintett egy sertést, elmegy a folyóhoz, és ruhástul belemerül. Ezért van az, hogy egyedül a disznópásztorok, noha született egyiptomiak, nem járnak egyetlen templomba sem. És miután senki sem akarja feleségül adni hozzájuk a leányát, vagy az ő leányukat elvenni, a disznópásztorok családtagjai egymás között házasodnak. Az egyiptomiak szerint az istenek közül csak Szelénének91 és Dionüszosznak szabad sertést áldozni. Nekik egy időben, egyazon holdtöltekor sertést áldoznak, esznek is a húsából. Hogy miért irtóznak egyéb ünnepek alkalmával a sertéstől, holott ezen az ünnepen sertéssel mutatnak be áldozatot, ezt az egyiptomiak egy mondával magyarázzák, de ezt, bár ismerem, úgy vélem, jobb, ha nem mondom el. Szeléné tiszteletére a sertésáldozatot a következőképpen mutatják be. Levágják az állat farkának a végét, a lépet és a gyomorrészt begöngyölik az ott lévő hájba, és bedobják a tűzbe, a többi húst holdtöltekor, az áldozat napján, elfogyasztják, de másnap már nem ennének belőle. A szegények kovászból gyúrnak sertést, azt megsütik, s úgy áldozzák fel.
48. Dionüszosz ünnepének92 előestéjén mindenki levág egy malacot a saját házának ajtaja előtt, majd visszaadja a tetemet a disznópásztornak, akitől vásárolta. Máskülönben Dionüszosz ünnepét az egyiptomiak, a kórusok kivételével, majdnem teljesen úgy ülik meg, mint a hellének. A phallosz helyett ők valami, talán rőfnyi nagyságú, fonalra függesztett képmást találtak ki, amit a nők körülhordoznak a falvakban, és a nemzőtagot, amely nem sokkal kisebb az egész testnél, ide-oda mozgatják. Ilyenkor egy auloszjátékos halad elöl, utána pedig a nők vonulnak, dalokat énekelve Dionüszosz tiszteletére. S hogy ennek a képmásnak miért oly nagy a nemzőtagja, s hogy miért csupán ez a testrésze mozog, ennek magyarázatául szintén egy mondát beszélnek el.
49. Azt hiszem, Melampusz, Amütheón fia előtt nem volt titok az áldozati ünnepnek ez a módja, hanem nagyon is jól ismerte. Hiszen éppen ő tanította meg a helléneknek Dionüszosz nevét, az őt tisztelő szertartást és a phalloszt körülhordozó áldozati menetet. Az egész tan összefüggéseit ugyan nem fejtette ki előttük, ennek az utána következő bölcsek adták meg pontosabb magyarázatát. Azt hiszem tehát, hogy Melampusz, aki okos ember volt, s értett a jóslás tudományához is, és Egyiptomban sok mindenfélét megtanult, honosította meg Hellaszban Dionüszosz tiszteletét is, amelynek szertartásain csak keveset változtatott. Ezzel persze nem azt állítom, hogy Egyiptomban azonos módon tisztelik az istent, mint Hellaszban, mert akkor nem újonnan meghonosított, hanem a hellén szokásokkal teljesen megegyező szertartás volna. Még csak azt sem állítom, hogy ezt, más szokásokkal együtt, a hellénektől vették át az egyiptomiak. Inkább azt hiszem, hogy Melampusz a türoszi Kadmosztól s a most Boiótiának nevezett területen vele együtt letelepült phoinikiaiaktól vette át Dionüszosz tiszteletét.
50. Kétségtelen, hogy a hellének majdnem minden istenének neve egyiptomi eredetű. Mert kutatásaim során meggyőződtem róla, hogy ezek a nevek a barbároktól kerültek hozzánk, s úgy vélem, hogy elsősorban Egyiptomból. Mint már korábban is mondtam, Poszeidón és a Dioszkuroszok, azontúl még Héra, Hesztia, Themisz, a Khariszok és a Néréiszek kivételével a többi isten neve mind megvolt Egyiptomban. Ezzel azonban csupán azt állapítom meg, amit maguk az egyiptomiak is mondanak. Azok az istenek pedig, akiket, mint mondják, nem ismernek, véleményem szerint a pelaszgoktól kapták a nevüket, Poszeidón kivételével, mert őt a libüaiak révén ismerték meg. Mert kezdettől fogva egyetlen nép sem, csakis a libüaiak ismerték Poszeidón nevét, akik ezt az istent mindmáig tisztelik. Az egyiptomiaknál azonban teljesen ismeretlen a hérószok93 tisztelete.
51. Ezt és más, később említendő dolgokat vettek át az egyiptomiaktól a hellének. De abban, hogy Hermész szobrait felmeredő nemzőtaggal alkotják meg, a hellének nem az egyiptomiak példáját94 követik, ezt valamennyi hellén közül először az athéniak vették át a pelaszgoktól, s a többiek őket utánozták. Az athéniak ugyanis, akik már a régi időkben is a hellénekhez számítottak, földjükön együtt laktak a pelaszgokkal, akiket idővel szintén helléneknek kezdtek tekinteni. Akik be vannak avatva a Kabeiroszok szertartásaiba, amelyeket a szamothrakéiak a pelaszgoktól vettek át, azok megértik, mire gondolok. Mert a pelaszgok, akik később az athéniakkal közös helyen telepedtek le, korábban Szamothrakén laktak, s a szamothrakéiak tőlük vették át a titkos szertartásokat. Így hát a hellének közül először az athéniak ábrázolták Hermészt felmeredő nemzőtaggal, s ezt a pelaszgok példájára cselekedték. A pelaszgok erről egy mondát mesélnek, amelynek értelme a szamothrakéi misztériumjátékokban tárul fel.
52. Mint Dódónában megtudtam, a pelaszgok minden áldozat előtt imádkoztak az istenekhez, de közben sem az isten nevét, sem melléknevét nem említették, mert még egyiket sem hallották. Isteneknek viszont azért nevezték őket, mert mindent rendbe tettek és méltányosan elosztottak. Csak később, sok idő múltán tudták meg az egyiptomiaktól az istenek nevét, s Dionüszoszét még később. S csak jóval azután kérdezték meg a dódónai jóshelyet az istenek nevéről. Ezt a jóshelyet tartják ugyanis a Hellaszban lévő jósdák közül a legrégibbnek, amely akkoriban még csak egyedül működött. A pelaszgok tehát jóslatot kértek Dódónában, hogy elfogadják-e a barbároktól származó istenneveket, s a jóslat meghagyta, hogy fogadják el. Ettől az időtől kezdve szólítják néven az isteneket áldozatkor, s ezt a szokást a pelaszgoktól később a hellének is átvették.
53. Honnan származott egy-egy isten, léteztek-e mindig mindnyájan, és milyen alakban jelennek meg, ezt – hogy úgy mondjam – csak tegnap és tegnapelőtt óta tudjuk. Mert Hésziodosz és Homérosz, ahogy számítom, nálam nem több, mint négyszáz évvel előbb éltek, s ők állították össze költeményeikben az istenek családfáját, ők adtak mellékneveket az isteneknek, ők osztották szét közöttük a tisztségeket és a hatásköröket, s írták le alakjukat. Az állítólag előttük élt költők véleményem szerint később éltek náluk. Az előző állítás a dódónai papnőktől származik, a Hésziodoszra és Homéroszra vonatkozó utóbbi megállapítások pedig a saját véleményemet tükrözik.
54. A helléneknél és a Libüában található jóshelyekről az egyiptomiak a következőket beszélik. A Thébai Zeusz papjai azt állítják, hogy a phoinikiaiak Thébaiból két szent életű asszonyt raboltak el, és úgy tudják, hogy az egyiket Libüában, a másikat Hellaszban adták el, és hogy az említett népeknél első ízben ezek az asszonyok95 alapítottak jóshelyeket. Kérdésemre, hogy honnan valók ezek a pontos értesüléseik, azt válaszolták, hogy nagy gonddal kutattak a két asszony után, de nem találták meg őket, s csak később tudták meg róluk mindazt, amit nekem elbeszéltek.
55. Ezt hallottam én a thébai papoktól. A dódónai96 papnők viszont a következőket beszélték el. Két fekete galamb repült el az egyiptomi Thébaiból, s az egyik Libüában szállt le, a másik őnáluk. Ez azután egy tölgyfára telepedvén emberi hangon kijelentette, hogy e helyen jóshelyet kell alapítani Zeusznak. S ők, e kijelentést isteni szózatnak vélve, így is cselekedtek. A Libüába repült galamb pedig állításuk szerint a libüaiaknak azt hagyta meg, hogy Ammónnak alapítsanak jóshelyet, de valójában ez a jósda is Zeuszé. Ezt beszélték Dódónában a papnők, akik közül a legöregebbnek Promeneia, az utána következőnek Timarété, a legifjabbnak pedig Nikandra volt a neve. S ugyanazt mondták a szentély körül lakó dódónaiak is.
56. Minderről a magam véleménye a következő. Ha valóban igaz, hogy a phoinikiaiak elrabolták a szent életű nőket, s az egyiket Libüában, a másikat Hellaszban adták el, akkor úgy vélem, hogy az utóbbit az egykor Pelaszgiának nevezett mai Hellaszban, a theszprótosz népnek adták el. S ez a nő mint rabszolga alapított Zeusznak jóshelyet egy ott nőtt tölgyfa alatt, hiszen természetes, hogy ő, aki Thébaiban Zeusz templomában szolgált, e helyen is tisztelni akarta Zeuszt. Ezért alapította hát a jóshelyet, miután megtanulta a hellén nyelvet, s ő mondta el, hogy nővérét ugyanazok a phoinikiaiak adták el Libüában, akik őt magát.
57. Galamboknak pedig, nézetem szerint, a dódónaiak azért nevezték e nőket, merthogy barbárok voltak, s beszédüket a madarak hangjához találták hasonlónak. S mikor pedig egy idő múlva a nő számukra érthető módon kezdett beszélni, azt állították, hogy a galamb emberi hangon szólalt meg. Amíg barbár nyelven beszélt ugyanis, azt hitték, hogy madár módjára szól. Mert végtére is hogyan szólalhatna meg egy galamb emberi hangon? Mikor pedig azt mondják, hogy a galamb fekete volt, ezzel a nő egyiptomi voltára utalnak. A jóslás az egyiptomi Thébaiban és Dódónában valóban hasonló97, hiszen az a mód, hogy az áldozati állatból olvassák ki a jövendőt, szintén egyiptomi eredetű.
58. Hasonlóképpen az emberek közül először az egyiptomiak szerveztek vallási összejöveteleket, felvonulásokat és könyörgő körmeneteket,98 s mindezt tőlük vették át a hellének. Bizonyítékom rá az is, hogy náluk ezek már régóta hagyományos dolgok, a helléneknél azonban csak a legutóbbi időkben honosodtak meg.
59. Vallási összejöveteleket99 az egyiptomiak évenként nemcsak egy, hanem több alkalommal is tartanak, legtöbbször és legbuzgóbban pedig Bubasztisz városában Artemisz tiszteletére, és Buszirisz városában Iszisz tiszteletére. Ebben az egyiptomi Delta közepén épült városban található Iszisz legnagyobb temploma. Iszisz a hellén Démétérnek felel meg. A harmadik legnagyobb ünnepüket Szaisz városában tartják Athéna tiszteletére, a negyediket Héliopoliszban Héliosz tiszteletére, az ötödiket Butóban Létó tiszteletére, a hatodikat pedig Paprémiszban Arész tiszteletére.
60. A Bubasztiszba100 vezető úton a férfiak és nők együtt hajóznak, s mindegyik bárkában mindkét nemből nagy a tömeg. Az asszonyok közül sokan a maguknál tartott kereplővel kerepelnek, a férfiak egy része az egész úton auloszon101 játszik, a többi nő és férfi pedig énekel és tapsol. S ha hajózás közben valamely város közelébe érnek, bárkájukat a part mellé kormányozzák és így tesznek. Az asszonyok egy része folytatja, amit addig csinált, mások nagy hangon gúnyolják a városban lakó asszonyokat, némelyek táncolnak, mások pedig felugrálnak és ruhájukat emelgetik.102 S így tesznek minden városnál, amely a folyam mentén fekszik. Miután Bubasztiszba érkeztek, nagy áldozatok felajánlásával ülik meg az ünnepet,103 mialatt több szőlőbort isznak meg, mint máskülönben egész évben. Az itt lakók szerint, a gyermekeket nem számítva, vagy hétszázezer férfi és asszony szokott összejönni.
61. Itt tehát ilyen módon ünnepelnek. Hogy Buszirisz városában miképp ülik meg Iszisz ünnepét,104 azt már elmondtam. Az áldozati szertartás végén minden nő és férfi – sok ezer ember – a mellét veri, de hogy kiért teszik ezt, azt szentségtörés lenne megmondanom.106 Az Egyiptomban lakó kariaiak105 pedig, ahányan csak vannak, még ezeket is felülmúlják, mert késekkel vágásokat ejtenek arcukon, ami nyilvánvalóvá teszi, hogy idegen származásúak, és nem egyiptomiak.
62. Mikor Szaisz106 városában gyűlnek össze az áldozati szertartásra, számtalan mécsest gyújtanak meg a házak körül a szabad ég alatt. Ezek a mécsesek lapos csészék, sóval107 és olajjal megtöltve, az egész éjszaka égő mécsesbél pedig a felszínen úszik, ezért is Mécses-ünnep108 a szertartás neve. Azok az egyiptomiak, akik nem tudtak ide eljönni, számon tartják, mikor van ennek az áldozati ünnepnek az éjszakája, s akkor ők is mécsest gyújtanak. Így nemcsak Szaiszban, hanem egész Egyiptomban égnek a lángok. Hogy miért világítják meg és ünneplik ezt az éjszakát, arról egy szent történetet mesélnek.
63. Héliopoliszba109 és Butóba110 csak áldozatot bemutatni mennek, Paprémiszban111 azonban, akárcsak máshol, az áldozat mellett ünnepi szertartást is végeznek. Mikor a nap lenyugszik, néhány pap a szent képmás körül foglalatoskodik, közülük többen pedig, kezükben fabunkókkal, a templom bejáratához állnak. Velük szemben, szintén fabunkót tartva, több mint ezer ember sorakozik fel, azok, akik beváltották fogadalmukat. Az istenszobrot, amely egy kis aranyozott fatemplomban van, előző napon átviszik egy másik szentélybe. Ezután a szobor mellett maradt emberek elindulnak egy négykerekű szekérrel, rajta a kistemplom és benne a szobor, a templom előterében állók azonban nem engedik őket bemenni. Ekkor a fogadalomtévők az isten védelmére kelnek, nekimennek a papoknak, s összeverekedvén egymás fejét is beverik a fabunkókkal. Azt hiszem, többen bele is halnak sebeikbe, bár az egyiptomiak azt állítják, hogy soha nem szokott meghalni senki. Az ott lakók szerint ennek a vallási összejövetelnek az eredete a következő. A szentély Arész anyjának lakóhelye, s az istennő idegenben nevelődött fia hazajött, hogy anyjával háljon. Az anya szolgái azonban, mert még sohasem látták, nem akarták őt beengedni, hanem feltartották. Ekkor Arész egy másik városból hozott embereket magával, a szolgákkal keményen elbánt, s bement anyjához. Ezért vezették be, mondják, Arész tiszteletére a verekedést ezen az ünnepen.
64. Az egyiptomiak rendelték el először, hogy templomban nem szabad asszonnyal hálni, s hogy közösülés után csak megfürödve lehet a templomba belépni. Mert az egyiptomi és a hellén föld kivételével máshol majdnem mindenütt lehet a szentélyben asszonnyal hálni vagy közösülés után fürdés nélkül bemenni a templomba. Ezek ugyanis az embert olyannak tartják, mint a többi élőlényt, s mivel látják, hogy az istenek szentélyeiben gyakran párosodnak a madarak is, úgy vélik, hogy az állatok nem tennék ezt, ha nem volna kedves az isteneknek. Véleményem szerint azonban akik cselekedetüket ily módon indokolják, tévednek.
65. Az egyiptomiak amúgy is igen áhítatosak a vallási előírásokban, de a következőkben kiváltképp. Egyiptomban, noha határos Libüával, nincs sok állat, ezeket azonban kivétel nélkül szentnek tartják:112 akár együtt élnek az emberekkel, akár nem. Ha azonban elárulnám, miért tartják ezeket szentnek, isteni dolgokat érintenék, amitől felettébb óvakodom. S ha mellesleg elmondtam is egyet s mást erről, a szükség vitt rá. Az állatokat a következő szokások szerint gondozzák. Minden állat ellátására külön gondozót jelölnek ki, egy egyiptomi férfit vagy nőt, s az apától a fiú veszi át ezt a tisztséget. A városlakók a következőképpen teljesítik fogadalmukat: miután imádkoztak ahhoz az istenhez, akinek az állat szentelve van, fele- vagy harmadrészben lenyírják gyermekük haját, a hajat megmérik, és amennyi a súlya, annyi ezüstöt adnak az állatot gondozó nőnek, az pedig halat vág föl érte az állatoknak, amelyek így jutnak élelemhez. Ha valaki valamely állatot szándékosan megöl, halállal bűnhődik, ha véletlenül, meg kell fizetnie a papok által kirótt büntetést. Ha valaki íbiszt vagy sólymot öl meg, akár szándékosan, akár véletlenül, annak halállal kell bűnhődnie.
66. Bár sok az állat az emberek mellett, még nagyobb lenne a számuk, ha a macskákkal113 nem járnának el a következőképpen. Ha egy nőstény macska már kölykezett, nem engedi magához a hímet, s a hím, bárhogy akarja, nem tud vele párosodni. Ezért a következő cselhez folyamodnak. Ellopják a nősténytől a kölykeit, de nem eszik meg, hanem elpusztítják őket. A kölykeiktől megfosztott nőstények újakra vágynak, és ismét magukhoz engedik a hímeket, mert ez az állat nagyon szereti a kicsinyeit. Ha tűz üt ki, csodálatos dolog történik a macskákkal. Az egyiptomiak ilyenkor, ahelyett hogy a tűz oltásával törődnének, egymástól bizonyos távolságra állva, a macskákra ügyelnek. A macskák pedig vagy átosonnak az emberek között, vagy átugorják őket, és a lángok közé vetik magukat, s az ilyesmi az egyiptomiakat mély gyászba borítja. Ha valamely házban kimúlik egy macska természetes módon, a ház lakói lenyírják szemöldöküket, ahol pedig kutya pusztul el, ott egész testüket és fejüket.114
67. A kimúlt macskákat szent kamrákba viszik, ott bebalzsamozzák, majd Bubasztisz városában temetik el,115 a kutyákat116 ki-ki a maga városában, egy szent helyen teszi földbe. A mongúzt117 is éppúgy temetik el, mint a kutyát, a cickányt118 és a sólymot119 Butó városába, az íbiszt120 pedig Hermopoliszba viszik. A ritkán előforduló medvéket121 és a farkasokat, melyek itt a rókánál alig nagyobbak, ott ássák el, ahol megtalálták őket.
68. Most pedig leírom, milyen a természete a krokodilnak.122 A négy  legtéliesebb hónapban nem eszik semmit. Bár négy lába van, egyszerre szárazföldi és vízi állat. Tojásait ugyanis a szárazföldön rakja le és költi ki, s a nap nagy részét is ott tölti, az éjszakát azonban a folyóban, mert akkor a víz melegebb, mint a levegő és a harmat. Ahány állatot csak ismerünk a világon, mind közül ez lesz a legkisebből a legnagyobbá. Mert alig nagyobb tojásokat rak, mint egy lúd, s a kis krokodil akkora, mint a tojás, de megnőve tizenhét pékhüsz, sőt még nagyobb hosszúságot is elér. Szeme olyan, mint a sertésé, nagy fogai s nagy testének megfelelő agyarai vannak. Ez az egyetlen állat, amelynek a természet nem adott nyelvet, és abban is kivétel az állatok között, hogy nem az alsó állkapcsát mozgatja, hanem a felsőt közelíti az alsóhoz. A karmai erősek, s hátán a bőre pikkelyes és átszúrhatatlan. A vízben vaksi, de a levegőn igen jól lát. Mivel a vízben tartózkodik, a szája belül tele van piócákkal. A madarak és állatok menekülnek előle, a bíbiccel azonban békében él, mert hasznát veszi. Amikor ugyanis a krokodil kijön a vízből, és felnyitja a száját, amit többnyire nyugat felé fordulva szokott megtenni, a bíbic beugrik a szájába, és megeszi a piócákat. A krokodilnak ez a szolgálat kedvére való, ezért nem bántja a bíbicet.
69. Némely egyiptomi a krokodilt123 szent állatnak tartja, mások viszont, ellenkezőleg, ellenségként bánnak vele. A Thébai124 és a Moirisz-tó125 körül lakók szemében igen szent állat, s mindkét helyen rendszeresen felnevelnek egy-egy krokodilt, amely még az emberi kéz érintéséhez is hozzászokik. Fülét kristály- és aranyfüggőkkel, első két lábát karperecekkel díszítik, megszabott ételekkel és áldozati állatokkal táplálják, életében aggályosan gondját viselik, ha pedig kimúlt, bebalzsamozzák, és megszentelt helyen temetik el.126 Az Elephantiné körül lakók viszont nem tartják szentnek a krokodilt, sőt meg is eszik. Az egyiptomiak az állatot nem nevezik krokodilnak, hanem khampszainak.127 Krokodilnak az iónok nevezték el, mert alakja hasonlít a bokrokon élő, krokodilosz nevű gyíkhoz.
70. A krokodil elfogásának128 sokféle módja van, azt írom le, amelyet leginkább említésre méltónak tartok. Csalétkül horogra erősítenek egy sertéshátat, bedobják a folyó közepébe, a halász pedig egy élő malacot ütlegel a parton. A krokodil meghallja, és elindul a hang után, mikor ráakad a hátdarabra, lenyeli, az emberek pedig kihúzzák a partra. Ha már a parton van, elfogója agyaggal tapasztja be az állat szemét. Ha ezt megtette, könnyű a dolga, de ha elmulasztotta, nehezen boldogul vele.
71. A vízilovat129 a Paprémisz nomoszban lakók szentnek tartják, a többi egyiptomi viszont nem tiszteli. Ezt az állatot a következőképp formálta meg a természet. Négy lába van, patája két részből áll, mint az ököré, orra tömpe, lósörénye, kiálló agyara, lófarka és -hangja van, s akkora, mint a leghatalmasabb ökör. A bőre pedig valóban olyan vastag, hogy kiszárítva lándzsanyelet készítenek belőle.
72. A folyamban vidrák130 is élnek, ezeket szentnek tartják, akárcsak a halak131 közül az úgynevezett pikkelyes halat132 és az angolnát133. Ezek, mint mondják, éppúgy a Nílusnak vannak szentelve, mint a rókaszínű lúd.134
73. Van még egy másik szent madaruk is, amelynek főnix135 a neve. A valóságban ugyan nem láttam, csak képen, mert nagyon ritkán jelenik meg náluk – a héliopolisziak szerint ötszáz évente egyszer –, s csak akkor, ha apja meghalt. Ha valóban olyan, mint a képen, nagyságáról és alakjáról azt mondhatjuk, hogy szárnytollai részben aranyosak, részben vörösek, termetre pedig leginkább a sasra emlékeztet. Ez a madár, azt mondják – bár én nemigen hiszem el –, a következőképp cselekszik. Arábiából jön ide, Héliosz templomába, s mirhába burkolva hozza el apját, hogy Héliosz templomában eltemesse, mégpedig ekképp: először mirhából formál egy akkora tojást, amekkorát csak elbírhat, s azután próbálgatja hordozni. Ha a próba sikerült, a tojást kivájja, elhelyezi benne apját, és a nyílást, ahol a tojást kinyitotta                             és apját beletette, befedi mirhával. A tojás súlya, ha már az apa is benne van, nem nagyobb, mint eredetileg volt. Ezt azután beburkolja, és elviszi Egyiptomba, Héliosz templomába. Elbeszélésük szerint ilyen szokása van ennek a madárnak.
74. Thébai környékén szent kígyók136 élnek, amelyek semmilyen veszéllyel nincsenek az emberre. Igen kicsinyek, s a fejük tetején két szarvat viselnek. Ha kimúltak, Zeusz templomában helyezik el őket, mert állításuk szerint Zeusz istennek szentelt állatok.137
75. Butó138 városától nem messze felkerestem Arábiának egy vidékét, hogy a szárnyas kígyók139 után tudakozódjam. Odaérkezve temérdek kígyócsontot és hátgerincet láttam. Nagy halmokat figyelhettem meg, amelyeket számtalan nagy, kisebb és még kisebb hátgerinc alkotott. Annak a vidéknek,140 ahol a hátgerincek felhalmozódtak, ilyen a fekvése: hegyszorosokon át jutunk el egy nagy síkságra, amely az egyiptomi sík földdel határos. Azt beszélik, hogy tavasz beköszöntével a szárnyas kígyók útra kelnek Arábiából Egyiptom felé. De az íbiszmadarak a vidék határáig elébük repülnek, s nem engedik be a kígyókat, hanem elpusztítják őket. Az arabok szerint az egyiptomiak körében ezért van oly nagy tisztelete az íbisznek, s maguk az egyiptomiak is azt állítják, hogy emiatt tisztelik ezt a madarat.
76. Az íbisz141 jellegzetességei ezek. Teste sötét színű, szinte fekete, két lába akár a darué, csőre erősen görbe, s akkora, mint a krexmadáré. Szemre tehát ilyen a fekete íbisz, amely szembeszáll a kígyókkal. Azoknak viszont, amelyek inkább az ember környezetében élnek (mert az íbisznek két fajtája van), a feje és nyaka teljesen csupasz, tollazata pedig, az egészen fekete fej, nyak, szárny és a farok kivételével, teljesen fehér, lába és csőre pedig olyan, mint a másik fajtáé. A kígyók alakja olyan, mint a vízikígyóké, szárnyukon nincs toll, s leginkább a denevér szárnyához hasonlít. Talán ennyi elég is a szent állatokról.
77. Azok az egyiptomiak, akik Egyiptom megművelt részén laknak, őrzik a leggondosabban a múlt idők emlékezetét, és egyszersmind a legműveltebbek is azok között, akiktől felvilágosítást kaptam. Életmódjuk pedig ilyen. Havonta három egymás után következő napon hashajtót szednek,142 s hánytatással és beöntéssel gondoskodnak egészségükről, mert meggyőződésük szerint az emberek minden betegsége143 az elfogyasztott ételektől származik. Valóban, a libüaiak után az egyiptomiak a legegészségesebb emberek. De ez szerintem az éghajlatnak köszönhető, mert hiányzik az évszakok váltakozása. Az embereket ugyanis leginkább a változások, s különösképpen az évszakok váltakozása alkalmával támadják meg a betegségek. Tönkölyből,144 vagyis olürából készült kenyeret fogyasztanak, amelyet ők küllésztisznek neveznek. Árpából145 sajtolt bort isznak, mert országukban nem terem szőlő. A halak146 közül némely fajtákat a napon szárítva, nyersen, más fajtákat sóba áztatva esznek. A madarak147 közül a fürjet, a kacsát és a kis madarak húsát sóban pácolják és nyersen eszik meg, a halak vagy madarak minden más fajtáját pedig – kivéve azokat, amelyeket szentnek tartanak – sütve vagy főzve.
78. A gazdagoknál a lakoma148 végeztével egy ember fából faragott és élethűen megfestett holttestet hordoz körül egy koporsóban, amely egy vagy két pékküsz hosszú. Ezt minden vendégnek megmutatja, és így szól: "Nézd ezt meg, aztán úgy igyál és örülj, hogy halálod után te is ilyen leszel!" Így ülik hát meg lakomáikat.
79. Őseik hagyományait szigorúan tartják, idegen szokásokat nem vesznek át. Egyik nevezetes hagyományuk egy ének, a linosz149, amelyet Phoinikiában, Küproszban és máshol is ismernek, minden népnél más a neve, de teljesen megegyezik azzal, amelyet a hellének linosz néven énekelnek. Úgyhogy sok más egyiptomi dolog mellett azon is elcsodálkoztam, hogy vajon honnan vették a linoszt. Mert úgy látszik, hogy ősi idők óta éneklik, s az egyiptomiak nyelvén manerósz a neve. Az egyiptomiak azt mondják, hogy Linosznak hívták Egyiptom első királyának egyetlen fiát, akit korai halála után e gyászdallal tiszteltek meg az egyiptomiak, s ez volt az első és egyetlen énekük.
80. Van egy másik szokásuk, amelyben az egyiptomiak a hellének közül egyedül a lakedaimóniakkal egyeznek meg; ha az ifjabbak öregebbekkel találkoznak, kitérnek és utat engednek nekik, a közeledtükre pedig felállnak a helyükről. Más szokásaikban viszont egyetlen hellén néphez sem hasonlók. Az utcán például, ahelyett hogy köszöntenék egymást, mélyen meghajolnak, s kezüket egészen a térdükig leengedik.
	81. Len alsóruhát viselnek, amelyet lábuknál rojtokkal díszítenek és kalaszirisznak150 neveznek. Fölötte felsőruhaként gyapjúköpenyt151 hordanak. Gyapjúruhában azonban nem lépnek be a templomba, s nem is temetnek benne senkit, mert ez bűnnek számít. E tekintetben az Egyiptomban is elterjedt orphikus és bakkhikus szertartások és a püthagoreizmus előírásaihoz tartják magukat, mert ezek tiltják, hogy aki be van avatva a szent szertartásokba, azt gyapjúruhában temessék el. Egy szent mondájuk is szól erről.
	82. Az egyiptomiak határozták meg azt is, hogy az egyes hónapok és napok152 mely istennek vannak szentelve, hogy milyen lesz az ember sorsa153 születésének napja alapján, hogyan fog meghalni, s mi történik vele. Ezeket a hagyományokat aztán a költészettel foglalkozó hellének fel is használták. Az egyiptomiak több csodálatos előjelet tartanak számon, mint valamennyi többi nép. Ha valamilyen csodajel mutatkozik, megfigyelik és feljegyzik a következményét. Attól kezdve hasonló csodajel láttán azt hiszik, hogy annak a hatása is olyan lesz.
	83. A jóstudományról az a véleményük, hogy egyetlen ember sem lehet a birtokában, és az istenek közül is csupán néhány. Jóshelye154 náluk Héraklésznak, Apollónak, Athénának, Artemisz-nak, Arésznak és Zeusznak van. Valamennyi közül azonban Lé-tónak Butó városában található jóshelyét tartják a legnagyobb tiszteletben. A jóslatadás155 módjai nem egyformák náluk, hanem nagyon is különbözőek.
	84. Az orvoslás156 tudományát úgy osztották fel, hogy náluk az orvosok nem több, hanem csupán egyféle betegség gyógyításával foglalkoznak. Így aztán minden hely tele van orvosokkal; egyes orvosok a szemet gyógyítják, mások a fejet, ismét mások a fogat, van, aki az altesti bajokat, s van, aki a belső betegségeket.
	85. A halottakat a következő módon siratják és temetik el. Ha olyan ember hal meg a házban, akinek volt némi tekintélye, akkor az egész nőrokonság bekeni a fejét vagy az arcát agyaggal, aztán a holttestet a házban hagyva, zilált ruhában, mellüket felfedve és verve, végigvonulnak a városon. A férfiak, derékig lebontott ruhában, szintén a mellüket verik. A búcsúszertartás után elviszik a holttestet bebalzsamozni.
	86. Ezt olyan emberek végzik, akiknek ez a foglalkozása. Mikor odaviszik hozzájuk a holttestet, fából készült mintákat mutatnak, amelyen a festés holttestet utánoz. Ezután elmagyarázzák a bebalzsamozás legtökéletesebb módját; ez a legméltóbb ahhoz az istenhez, akinek nevét e helyütt szentségtörésnek vélném megemlíteni, majd bemutatják a szerényebb és olcsóbb fajtát, végül pedig a legolcsóbbat. Miután mindent elmagyaráznak, megkérdezik, hogy milyen módon balzsamozzák be a holttestet. Ha az árban is megállapodtak, a rokonok eltávoznak, ők pedig bent maradnak a házban, s elvégzik a balzsamozást, amelynek a legtökéletesebb módja157 ilyen. Először is kiszedik az agy egy részét görbe vassal az orron át, más részét pedig beleöntött szerekkel irtják ki. Aztán éles etiópiai kővel felvágják a lágyékot, s eltávolítják az összes belet. A test alsó részét kiöblítik pálmaborral, majd összetört füstölőszerekkel újra kitisztítják, megtöltik összetört és tiszta mirhával, kasziával és mindenféle füstölőszerrel – csak épp tömjénnel nem –, s végül bevarrják. Ezután a testet bedörzsölik salétrommal, és hetven napra elrejtik, tovább azonban nem maradhat így bevonva. Hetven nap elmúltával lemossák, az egészet körültekerik büsszoszvászon szalagokkal, s bekenik gumival, amelyet az egyiptomiak enyv helyett használnak. Ezután a hozzátartozók elviszik a holttestet, s fából készült, ember alakú koporsóba helyezik. Majd a sírkamrában függőlegesen felállítják, és mint igen nagy értéket őrzik.
87. Ez a holttest balzsamozásának legdrágább módja. Azoknál, akik, a költséget sajnálva, a közepes158 árat ígérik, a következő az eljárás. A holttest hasüregét kitöltik alulról beöntött cédrusolajjal, anélkül, hogy a testet felvágnák és a gyomrot eltávolítanák. A végbélen át töltik be az olajat és nem hagyják visszafolyni, majd meghatározott számú napon át úgy hagyják, és végül az utolsó előtti napon kiengedik az olajat. Ennek olyan hatása van, hogy feloldja a gyomrot és a beleket, és magával hozza őket. A salétrom szétmarja a húst, úgyhogy a holttestből csak csont és bőr marad. Ezek végeztével átadják a holttestet, s aztán már nem csinálnak vele semmit.
88. A bebalzsamozás harmadik módja, amelyet a legszegényebbeknél alkalmaznak, ilyen. A hasüreget tisztító olajjal kimossák, a testet hetven napig sóban tartják, majd kiadják azoknak, akik megbízták őket.
89. Híres ember feleségének vagy a nagyon szép és ismert nőknek a testét nem azonnal, hanem haláluk után három vagy négy159 nappal adják oda a balzsamozóknak. Ezt pedig azért teszik, hogy a balzsamozók meg ne gyalázzák a nők testét. Mint mondják, egyszer egy balzsamozót rajtakaptak, amint egy friss női hullát meggyalázott, mert a társa feljelentette.
90. Ha akár egy egyiptomit, akár egy idegent krokodil ragad el160 vagy elnyel a folyó, abban a városban, ahol a víz partra veti, a helyi lakosoknak kell bebalzsamozniuk, feldíszíteniük és a végtisztességet megadva szent sírkamrába temetniük. Sem rokon, sem barát nem érintheti meg, egyedül a Nílus papjai gondozzák és temetik el a testet, mert többre tartják minden közönséges emberi holttestnél.
91. Általában megállapíthatjuk, hogy nemcsak a hellén, hanem minden más nép szokásait is kerülik. Ez olyan szabály, amelyet mindnyájan megtartanak. Mindamellett a thébai nomoszban, Neapolisz161 közelében van egy Khemmisz162 nevű város, ahol Danaé fiának, Perszeusznak163 négyszög alakú személye áll, pálmákkal körülültetve. A szentélyt kőoszlopok sora övezi, s két nagy kőszobor áll benne. A téren emelkedik a templom, amelyben Perszeusz szobra látható. A khemmisziek azt állítják, hogy Perszeusz gyakran megjelenik földjükön és a szentélyben, sőt a saruját,164 amely két pékhüsz hosszú, azt is megtalálták. Ha Perszeusz megjelenik, egész Egyiptomra bőséges esztendő köszönt. Ezt beszélik hát, s Perszeuszt hellén szokás szerint így tisztelik. Ünneplésére a legkülönbözőbb versenyjátékokat165 rendezik mindenfelé, amelyeken állatokat, köpenyeket és bőröket kapnak díjul a győztesek. Amikor megkérdeztem tőlük, hogy miért jelenik meg Perszeusz csak nekik, és az egyiptomiak közül miért csak ők tartanak ilyen versenyjátékokat, azt válaszolták, hogy azért, mert Perszeusz az ő városukból származott. Danaosz és Lünkeusz ugyanis, akik Hellaszba hajóztak, khemmisziek voltak, s az ő leszármazottaikat kutatva jutottak el Perszeuszig, aki a hellének között is ismert okból eljött Egyiptomba, és magával hozta Libüából a Gorgó fejét. Állításuk szerint ekkor őket is meglátogatta, és felismerte valamennyi rokonát, s amikor Egyiptomba érkezett, már tudta Khemmisz nevét is, mert anyjától hallotta. Az ő parancsára rendezik ezeket a versenyjátékokat, ezt mondják.
92. Ilyen szokások szerint élnek hát azok az egyiptomiak, akik a mocsaraktól felfelé laknak. A mocsarak között166 lakó egyiptomiaknak ugyanolyanok a szokásai, mint a többi egyiptominak, abban a tekintetben is, hogy mindenki egy asszonnyal él együtt, mint a hellének. Kitalálták, hogyan jussanak olcsó élelemhez. Amikor a folyam megárad, és a síkságot tengerré változtatja, a vízben sok liliom nő, amelyet az egyiptomiak lótusznak167 neveznek. Ezt összegyűjtik, megszárítják a napon, a virág közepében található, a mákéhoz hasonló magokat összezúzzák, s kenyeret készítenek belőle, amelyet tűzön sütnek meg. A lótusz gömbölyű, alma nagyságú gyökere is ehető; kellemes, édes íze van. Nőnek a vízben más, a rózsához hasonló liliomok168 is; ezek gyümölcse egy darázsfészek sejtjeire emlékeztet, s a gyökér mellett növő tokban található. Ebben igen sok ehető, olajbogyó nagyságú mag van, amelyet nyersen és megszárítva egyaránt fogyasztanak. A mocsarakban évenként termő bübloszt169 is kitépdesik, felső részét levágják és más célra használják, de az alsó, körülbelül egypékhüsznyi részét megeszik vagy eladják. Akik ízletesen akarják élvezni a bübloszt, izzó kemencében megpirítva eszik. Vannak, akiknek egyedüli tápláléka a hal. Miután kifogták, kibelezik, napon megszárítják, s így fogyasztják el.
93. A halak170 általában nem a folyókban szaporodnak, hanem az állóvizekben, és a következőképpen viselkednek. Ha érzik, hogy itt az ívás ideje, nagy csapatokban elúsznak a tengerig. Az elöl úszó hímek hátrahagyják a nemző magot, az utánuk úszó nőstények lenyelik, s megtermékenyülnek tőle. Miután a tengerben megtermékenyültek, mindegyik csapat visszaúszik megszokott helyére. Most azonban más sorrendben úsznak, mert a nőstények haladnak elöl csapatonként, s azt teszik, amit korábban a hímek. Kölesmag nagyságú ikrákat hagynak hátra kis számban, amelyeket az őket követő hímek elnyelnek. És azokból a köles nagyságú ikrákból, amelyeket nem nyeltek el, s így megmaradtak, fejlődnek ki a halak. Azokon a halakon, amelyeket a tenger felé úsztukban fognak ki, megfigyelhető, hogy fejük bal oldala fel van dörzsölve, azoknak pedig, amelyeket visszafelé útjukon fognak ki, a fejük jobb oldala. Ennek az az oka, hogy a tenger felé a bal part mellett haladnak, s visszafelé aztán, jól összezsúfolódva és egymáshoz szorulva, megint csak erre az oldalra húzódnak, nehogy a víz mozgása miatt eltévesszék az utat. Mikor a Nílus áradni kezd, vize először a földmélyedéseket és a folyam menti mocsarakat tölti meg, s alighogy feltöltődnek, nyomban tele is lesznek kis halakkal. Hogy ezek miként kerülnek ide, annak tudni vélem a magyarázatát. Mikor előző évben a Nílus leapad, a halak, az iszapba rakva ikráikat, elvándorolnak, s amikor a víz idő multával visszatér, az ikrákból kifejlődnek a kis halak. Ezt mondhatom hát a halakról.
94. A mocsarak körül lakó egyiptomiak a szilliküprion171 gyümölcséből készítik el az általuk kikinek nevezett olajat, mégpedig a következőképpen. A szilliküpriont, amely Hellaszban vadon terem, itt a folyók és a tavak partján vetik el. Az a növény, amelyet Egyiptomban vetnek, bőven hoz termést, de a gyümölcse rossz szagú. A termést aztán összeszedik, s vannak, akik összetörve kisajtolják, vannak, akik megszárítva kifőzik, és a kifolyó levet felfogják. Ez a nedv éppoly sűrű és a mécsesben éppolyan jól ég, minta közönséges olaj, de a szaga nehezen elviselhető.
95. Mérhetetlenül sok itt a szúnyog, s a következőképpen védekeznek ellenük. A mocsarak felett lakók a tornyaikat veszik igénybe, s oda másznak fel aludni, mert a szúnyogok a szelek miatt nem tudnak magasabbra repülni. Azok pedig, akik a mocsarak táján laknak, a következőt eszelték ki. Minden embernek van egy-egy hálója, azzal nappal halat fog, éjjel pedig kifeszíti ágya fölött, és alája bújva alszik. Mert a szúnyogok a köpenyen vagy vásznon át is megcsípik az alvót, de a hálón keresztül meg sem kísérlik.
96. Teherszállító hajóikat akanthoszfából172 építik. Ez a fafajta nagyon hasonlít a kürénéi lótuszhoz, s gumicseppek szivárognak belőle. Ebből az akanthoszból kétpékhüsznyi deszkákat vágnak, s úgy rakják egymásra, ahogy a téglákat szokás, a hajót pedig a következőképpen állítják össze. A kétpékhüsznyi deszkákat hosszú és erős szögekkel összeerősítik, s ha összeállt belőlük a hajó, keresztgerendákat helyeznek el felül. Hajóbordákat nem használnak, s az eresztékeket belül büblosszal tömik ki. Egyetlen kormányevezőt készítenek, és azt a hajótesten lévő nyílásba erősítik. Árbocuk akanthoszból, vitorlájuk pedig bübloszból készül. Ezzel a hajóval erős szélben nem lehet az ár ellen haladni, ilyenkor a partról vontatják. A vízen lefelé a következőképpen megy. A hajón van egy ajtó formájú deszka, tamariszkuszfából, amelyet nádfonat tart össze, s egy körülbelül két talanton súlyú kődarab. A deszkára kötelet kötnek, elöl dobják a vízbe, a szintén kötélre erősített követ pedig hátul. A deszka gyorsan halad az árban, és húzza a bariszt (így nevezik a hajót), a kő pedig, amelyet a mederben vontatnak maguk után, a hajó egyenletes mozgásáról gondoskodik. Nagyon sok ilyen hajó van náluk, s némelyikük sok ezer talanton súlyt szállít.
97. Mikor a Nílus elönti a sík földet, csak a városok látszanak ki belőle, amelyek ilyenkor az Égei-tenger szigeteihez hasonlítanak. Egyiptom minden része tengerré változik, amelyből csak a városok emelkednek ki. Ekkor a hajósok már nem a folyam medrében hajóznak, hanem a síkságon vágnak át. S ha valaki ilyenkor Naukratiszból felfelé, Memphiszbe hajózik, Útja közvetlenül a piramisok mellett173 vezet el, holott nem ez a megszokott út, hanem az, amely a Delta csúcsa és Kerkaszórosz városa között vezet. Ha a síkságon át a tengerparti Kanóbosztól Naukratiszba hajózunk, utunk Anthülla és az Arkhandrosznak174 nevezett város mellett halad el.
98. E kettő közül Anthüllára, mely nevezetes város, azt a terhet rótták, hogy ő szállítson sarut a mindenkori egyiptomi királyné számára. Ez azóta van így, amióta Egyiptom a perzsák uralma alá került. A másik város véleményem szerint Danaosz vejéről, Arkhandroszról kapta nevét, aki Phthiosznak fia és Akhaiosznak unokája volt, a települést ugyanis Arkhandrosz városának nevezik. Igaz, lehetett ugyan egy másik Arkhandrosz is, de annyi bizonyos, hogy ez a név nem egyiptomi eredetű.
99. Amit eddig elmondtam, az mind a saját megfigyeléseimen, a magam alkotta véleményen és a kutatásaimon alapul. Mostantól kezdve azonban hallomás után fogok beszélni az egyiptomiakról, de lesz közte olyan is, amit magam láttam. A papok azt mondják, hogy Mén175 volt Egyiptom első uralkodója, s hogy gátakkal ő védte meg Memphiszt. Az egész folyam ugyanis a homokos hegység mellett folyt Libüa felé, Mén azonban Memphisztől mintegy százsztadionnyi távolságra, feljebb, a folyam déli medrét töltések segítségével kiszárította, útját pedig úgy szabályozta,176 hogy az a hegyek között vezessen. A perzsák ma is gondosan vigyázzák a folyónak ezt a töltésekkel szabályozott ágát, s a gátakat minden évben megerősítik. Mert ha a folyam áttörné itt a gátakat, és kiöntene, egész Memphiszt árvíz fenyegetné. Miután Mén, az első egyiptomi király, elzárta a folyónak ezt az ágát, s így megnövelte a szárazföldet, e helyen megalapította a Memphisz nevű várost, mert Memphisz is Egyiptom keskenyebb felében fekszik. A várostól északra és nyugatra a király tavakat ásatott – mert keletre maga a Nílus a határ –, a folyó vizét beléjük vezettette, és egy igen nagy és figyelemre méltó templomot alapított Héphaisztosznak.
100. A papok még az utána következő háromszázharminc uralkodó nevét is felolvasták nekem egy könyvből. Ennyi nemzedékből tizennyolc volt etióp, egy bennszülött asszony, a többi pedig egyiptomi férfi. A királynőnek Nitókrisz177 volt a neve, akárcsak annak az asszonynak, aki Babülónban178 uralkodott: Erről a nőről azt beszélik, hogy bosszút állt fivéréért, akit az egyiptomiak mint királyukat megöltek, s aztán neki adták át a hatalmat. Bosszúját pedig úgy töltötte ki, hogy sok egyiptomit tőrbe csalt és elpusztított. Építtetett ugyanis egy hosszú, föld alatti termet, s felavatása ürügyével meghívta azokat az egyiptomiakat, akikről tudta, hogy bátyja meggyilkolásának fő részesei voltak. A nagyszámú meghívottra aztán lakoma közben egy rejtett csatornán át ráengedte a Nílus vizét. Ezt beszélik róla, s hozzáteszik, hogy miután tettét elkövette, önszántából berohant egy izzó hamuval telt helyiségbe, hogy a bosszút elkerülje.
101. Más királyuknak nem emlegetik nevezetes cselekedeteit, ezek nem szereztek hírnevet maguknak, az utolsó, Moirisz179 kivételével. Moirisz nevéhez több nagy alkotás fűződik. Ő építtette a Héphaisztosz-szentély északra néző előcsarnokát, tavat ásatott – majd később megmondom, hány sztadion a kerülete – és piramisokat emeltetett, amelyeknek nagyságát a tóéval együtt fogom megadni. Ezek voltak az ő művei, a többiek viszont semmit sem hagytak hátra.
102. Ezekről nem is beszélek, inkább az utánuk következő, Szeszósztrisz180 nevű uralkodóról emlékezem meg. Róla azt mesélték a papok, hogy az Arab-öböltől hosszú hadihajókon útra kelvén először a Vörös-tenger mellett lakó népeket igázta le, majd továbbhaladva egy zátonyok miatt hajózhatatlan tengerre jutott. Innen tehát visszatért Egyiptomba, s a papok elbeszélése szerint nagy sereggel szárazföldi hadjáratra indult, s minden útjába eső népet leigázott. Ha bátor néppel ütközött meg, amely elszántan védte szabadságát, annak emlékoszlopot181 emeltetett, és felíratta rá a maga és hazája nevét, és hogy azt a népet saját haderejével győzte le. Ha harc nélkül, könnyen foglalt el egy várost, akkor is olyan emlékoszlopot emeltetett, mint a bátor népeknél, de egy női szeméremtestet is vésetett rá, jelezve, hogy az a nép gyáva volt.
103. Ilyen tettekkel vonult végig a szárazföldön, majd Európából átkelvén legyőzte a szküthákat és thrákokat is.182 Véleményem szerint ezeknek a területe volt a legtávolabbi hely, ameddig az egyiptomi hadsereg eljutott, mert az ő országaikban még láthatók a felállított oszlopok, távolabb azonban már nem. Itt tehát visszafordult és elindult hazafelé, így jutott el a Phaszisz folyóhoz. Nem tudom pontosan, hogy itt maga Szeszósztrisz király különített-e el a seregéből egy részt, s hagyta őket hátra, hogy a földet benépesítsék, vagy pedig maguk a katonák elégelték meg a hosszú bolyongást, s maradtak a Phaszisz folyó mellékén.183
104. Mert észrevettem, hogy a kolkhisziak egyiptomi eredetűek,184 s még jóval azelőtt, hogy más hívta volna fel rá a figyelmemet. Mivel ez a dolog kíváncsiságot ébresztett bennem, mindkét nép körében kérdezősködtem, s úgy találtam, hogy a kolkhisziak sokkal jobban emlékeznek az egyiptomiakra, mint az egyiptomiak a kolkhisziakra. Az egyiptomiak azt mondják, hogy nézetük szerint a kolkhisziak Szeszósztrisz seregének egy részétől származnak. Ezt magam is gyanítottam, mert barna bőrűek és gyapjas hajúak, bár ez keveset bizonyít, mert ilyenek máshol is akadnak. Már sokkal nyomósabb bizonyíték az, hogy valamennyi nép közül kezdettől fogva csupán a kolkhisziak, az egyiptomiak és az etiópok között szokás, hogy körülmetélik185 a férfitagot. Maguk a phoinikiaiak és a Palesztinában lakó szüroszok egyaránt elismerik, hogy ezt a szokást az egyiptomiaktól vették át. A Thermódón és Partheniosz folyók186 környékén lakozó szüroszok s a velük szomszédos makrón187 törzs tagjai viszont azt állítják, hogy ők a kolkhisziaktól vették át, méghozzá nem is olyan régen. Mert csupán ezeknél az embereknél szokásos a körülmetélés, amivel nyilvánvalóan az egyiptomiakat utánozzák. Hogy azonban ezt a szokást az egyiptomiak és az etiópok közül melyik vette át a másiktól, arra már nem tudok feleletet adni, mert ősrégi hagyománynak látszik. De hogy Egyiptommal érintkezve vették át, erre a következő tényt tudom bizonyítékul felhozni. Azok a phoinikiaiak, akik Hellasszal tartanak kapcsolatot, többé már nem követik az egyiptomiakat, s gyermekeik nemzőtagját nem metélik körül.
105. Most hadd mondjak el valami mást a kolkhisziakról, amiben szintén az egyiptomiakhoz hasonlítanak. Azt ugyanis, hogy éppúgy szövik188 a vásznat, mint az egyiptomiak, és általában életmódjuk és nyelvük is hasonlít egymáshoz. Igaz, a kolkhiszi vásznat a hellének szardíniainak189 nevezik, és csak azt mondják egyiptominak, ami Egyiptomból érkezett hozzájuk.
106. Azok az emlékoszlopok, amelyeket ezekben az országokban Szeszósztrisz egyiptomi király emeltetett, már többnyire nem állnak, de a palesztinai Szüriában még magam is láttam néhányat az említett felirattal és női szeméremtesttel. Ióniában két kőbe vésett képe is megvan e férfinak, az egyik az Epheszoszból Phókaiába, a másik a Szardiszból Szmürnába vezető úton. Mindkét helyen egy öt szpithamé nagyságú emberalak van a sziklába vésve, amint jobb kezében lándzsát, a balban nyilat tart, s egyéb fegyverzete is hasonló, félig egyiptomi, félig etiópiai. A mellén át egyik vállától a másikig egyiptomi szent betűkkel írt felirat húzódik, amely így szól: "Ezt az országot a saját vállammal szereztem meg." Az egyik helyen nem jelzi, hogy kicsoda ő, és honnan való, a másikon azonban megmondja. Bár némelyek, akik látták ezeket az alakokat, azt tartják, hogy Memnónt190 ábrázolják, nagyon messze járnak az igazságtól.
107. Ez az egyiptomi Szeszósztrisz, a papok állítása szerint, igen sok embert vitt magával azokból az országokból, amelyeket meghódított. Amikor hazafelé jövet a péluszioni Daphnaiba érkezett, fivére, akire Szeszósztrisz Egyiptom kormányzóságát bízta, vendégségbe hívta őt gyermekeivel együtt. Előzőleg farakásokat halmozott fel a palota körül, majd ezeket meggyújtatta. Mikor ezt Szeszósztrisz meglátta, nyomban tanácskozni kezdett feleségével, aki elkísérte. Az asszony azt tanácsolta, hogy hat gyermekük közül kettőt fektessenek a lángokra, rajtuk mint hídon átjuthatnak az égő fa felett, és így megmenekülhetnek. Szeszósztrisz meg is fogadta a tanácsot, s ily módon két fia a tűzbe veszett, de a többi atyjával együtt megmenekült.191
108. Ezután visszatért Egyiptomba, és bosszút állt testvérén. A meghódított országokból magával hozott tömeget192 pedig a következőképpen használta fel. Nekik kellett összehordaniuk a Héphaisztosz-templom építéséhez szükséges roppant köveket, majd, kényszermunkára fogván őket, velük ásatta ki a ma Egyiptomban található összes csatornát.193 Egyiptomban korábban mindenütt lehetett lovagolni vagy kocsizni, ezek az emberek azonban megfosztották az egyiptomiakat ettől a lehetőségtől. Mert ettől az időtől fogva Egyiptomban, noha területe nagyrészt síkság, a sok, szerteágazó csatorna miatt sem lovon,194 sem kocsin nem lehet utazni. A király pedig azért szabdalta fel csatornákkal az országot, mert azok az egyiptomiak, akik nem a folyó közelében, hanem az ország közepén emeltek városokat, valahányszor a folyam leapadt, a vízhiánytól szenvedve a kutak sós vizét itták. Ezért kellett csatornákkal behálózni Egyiptomot.
109. A hagyomány szerint a király az ország egész területét felosztotta195 az egyiptomiak közt, úgy, hogy mindegyiküknek egyforma nagyságú, négyszög alakú területet juttatott. Innen szerezte jövedelmét is, mert elrendelte, hogy a telkek után évenként adót kell fizetni. Ha valakinek a földjéből a folyam egy részt elmosott, az a király elé járult és bejelentette. Ő aztán felügyelőket és földmérőket küldött ki, akik megállapították, hogy mennyivel lett kisebb a föld, és ennek arányában szabták meg az adót. Azt hiszem, innen ered a földmérés tudománya, amit a hellének is átvettek tőlük. Mert a napórát, a napóra mutatóját s a napnak felosztását tizenkét részre196 a hellének a babülóniaiaktól vették át.
110. Ő volt az egyetlen egyiptomi király, aki Etiópia felett is uralkodott.197 Ennek emlékéül Héphaisztosz temploma előtt kő-szobrokat emeltetett. A feleségét és őt magát ábrázoló két szobor198 magassága harminc pékhüsz, négy fiának a szobra pedig húsz-húsz pékhüsz magas. Jóval később Héphaisztosz főpapja nem engedte meg, hogy a perzsa Dareiosz az övék előtt állíttassa fel a saját szobrát, mondván, hogy Dareiosz korántsem vitt végbe olyan nagy tetteket, mint az egyiptomi Szeszósztrisz. Mert Szeszósztrisz nemcsak hogy annyi népet igázott le, mint ő, hanem azonfelül a szküthákat is leverte, Dareiosz viszont éppen a szküthák felett nem tudott diadalt aratni.199 Nem lenne tehát méltányos, ha Dareiosz szobormását annak a királynak a szobra előtt állítanák fel, akinek a tetteit nem tudta felülmúlni. S mint mondják, Dareiosz elfogadta az érvelést.
111. A papok állítása szerint Szeszósztrisz halála után az uralom fiára, Pherószra200 szállt. Ő semmiféle háborút nem viselt, mert elvesztette szeme világát, a következő okból. Egyszer rendkívüli módon megáradt a folyam, tizennyolc pékküszt emelkedett a víz szintje, elöntötte a földeket, s hatalmas szélvihar korbácsolta magasra a hullámokat. Mondják, a király ekkor féktelen haragjában dárdát hajított az áradat közepébe, s rögtön utána megvakult.201 Tíz évig élt vakon, majd a tizenegyedikben olyan jóslat érkezett Butó városából, hogy a büntetés ideje letelt, és visszanyerheti látását, ha szemét olyan asszony vizeletével202 mossa meg, aki csupán saját férjével hált, más férfiú még nem érintette. A király először saját feleségével próbálkozott, de minthogy nem ért el eredményt, sorban kísérletet tett más asszonyoknál, míg csak vissza nem nyerte látását. Ezután azokat a nőket, akikkel próbálkozott, összegyűjtötte egy városban, amelynek ma Erüthré Bólosz203 a neve, kivéve azt az egyet, akinek vizeletével szemét megmosva újra látott, s a várossal együtt valamennyiüket elégette.204 Azt a nőt pedig, akinek vizelete látását visszaadta, feleségül vette. Miután szeme meggyógyult, minden tekintélyes szentélynek205 adományokat küldött. Közülük a Héliosz szentélyének adományozott tárgyak a leginkább említésre méltók: az a két kőobeliszk, amely száz pékhüsz magas és nyolc pékhüsz széles, és amelynek mindegyike egyetlen kőtömbből van kifaragva.
112. Utána, mint mondják, egy memphiszi emberre szállt a királyság, akinek görög nyelven Próteusz206 volt a neve. Memphiszben, Héphaisztosz templomától délre207 egy nagyon szép és mindennel ellátott szent ligetet létesített, amely ma is látható. A szent terület körül phoinikiai türosziak laknak, így ezt a helyet a Türosziak Táborának nevezik. Próteusz szent ligetében áll egy templom, amelyet az Idegen Aphrodité208 szentélyének neveznek. Én azonban azt gyanítom, hogy ez Helenának209, Tündareósz leányának a temploma. Mert hallottam olyan hírt is, hogy Helena Próteusznál tartózkodott, s őt nevezték Idegen Aphroditénak. Mert Aphroditénak sok temploma van, de egyikben sem mondják őt Idegennek.
113. Amikor Helena felől kérdezősködtem a papoktól, ezt válaszolták. Miután Alexandrosz elrabolta Helenát Spártából, hazafelé indult, de hajóját a kedvezőtlen szelek az Égei-tengerről az Egyiptomi-tengerre térítették, s mivel a vihar nem csillapodott, elérkezett a Nílus ma kanóboszinak nevezett ágánál fekvő Tarikhéiába. Itt a parton ma is áll egy Héraklész-szentély210, s ha valamely, urától megszökött rabszolga ide menekülve szent jeleket rajzol a testére211 és az isten oltalmába ajánlja magát, senki sem nyúlhat hozzá. Ez a szokás az ősidőktől fogva egészen az én koromig megmaradt. Mikor Alexandrosz212 néhány szolgája megtudta, milyen szokás fűződik a templomhoz, elszöktek tőle, könyörögve az isten oltalmába ajánlották magukat, s ártó szándékkal megvádolták Alexandroszt. Elmondták sorra, hogy mi történt Helenával, s hogy Alexandrosz milyen jogtalanságot követett el Menelaosszal. Mindezt a papoknak s a Nílus-deka felügyelőjének, Thónisznak213 mondták el.
114. Ez a Thónisz alighogy végighallgatta őket, sietve követséget küldött Memphiszbe, és azt üzente Próteusznak: "Egy teukrosz férfi érkezett ide, aki gyalázatos tettet követett el Hellaszban. Elcsábította vendéglátója feleségét, magát pedig az asszonnyal és sok kinccsel együtt a szelek erre a partra hajtották. Hagyjuk-e őt bántatlanul elhajózni, vagy fogjuk el, mindazzal együtt, ami az övé?" Erre Próteusz a következőt üzente vissza: "Ezt az embert, bárki légyen is ő, ha egyszer vendéglátójával ilyen gyalázatosan viselkedett, fogjátok el és vezessétek elém, hadd halljam, mit fog mondani."
115. Mikor Thónisz megkapta az üzenetet, elfogatta Alexandroszt, hajóit visszatartotta, s azután őt magát, Helenát meg a kincseket és a szökevényeket Memphiszbe kísértette. Miután megérkeztek, Próteusz megkérdezte Alexandroszt, kicsoda ő és honnan jött. Erre Alexandrosz elsorolta egész nemzetségét, megnevezte hazáját, s elmesélte útját a tengeren. Próteusz azonban arról faggatta tovább, hogy honnan szerezte Helenát, mire Alexandrosz zavaros beszédbe kezdett, és nem mondta meg az igazat, de szolgái leleplezték, s előadták, hogy milyen jogtalanságot követett el. Végül Próteusz a következő szavakkal közölte döntését: "Ha nem volnék büszke rá, hogy egyetlen idegent sem öltem még meg, akit a szél országomba hajtott, én állnék rajtad bosszút hellén vendéglátód helyett, hitvány gonosztevő, aki a vendégbarátságot gyalázattal viszonoztad. Megkörnyékezted vendéglátód feleségét, de ezzel sem érted be: elcsábítottad, és magaddal vitted. Sőt, neked ez sem volt elég, vendéglátód házát is kifosztottad, úgy érkeztél hozzánk. Bár arra büszke vagyok, hogy idegent soha meg nem ölök, azt mégsem tűrhetem, hogy magaddal vidd az asszonyt és a kincseket. Megőrzöm őket hellén vendéglátód számára, míg ide nem jön értük. Neked és útitársaidnak pedig megparancsolom, hogy három napon belül induljatok el a földemről, s menjetek, amerre a szemetek lát, mert ha nem, úgy bánok veletek, ahogy ellenséggel szokás."
116. Így került a papok elbeszélése szerint Helena Próteuszhoz. Véleményem szerint Homérosz is ismerte ezt a történetet, de mivel nem illett jól eposzába, mint a másik hagyomány, amelyet felhasznált, ezt mellőzte, bár tudtunkra adja, hogy ismeri. Ez kiviláglik az Iliasz-nak abból a részletéből, még ha máshol nem is utal rá, amelyben elmondja Alexandrosz bolyongásait, miképp hányódott, miután Helenát elrabolta, és hogy a phoinikiai Szidónba is eljutott. Erről pedig a Diomédész vitézségét leíró részben szól, ekképp:

sok hímzett köntös volt ott, kezeműve a szidón nőknek, 
az isteni képű Alexandrosz kiket egykor
Szidoniából hurcolt el tág tengeri úton,
hol Helenét is hozta, a legfelsőbb atya lányát.214

S az Odüsszeiá-ban is utal rá e sorokkal:

Zeusz lányának ilyen hűvös szere volt, okos ésszel 
elkészítve, amit Polüdamna adott, felesége
Thónnak, egyiptomi nő, hol a termőföld az ilyenben 
legdúsabb: sok a hasznos fű ott és sok a gyilkos.215

S hasonlóképpen mondja Menelaosz Télemakhosznak:

Bár hazavágytam, az istenek ott-tartottak Egyiptom 
nagy folyamán, mert áldozatot bemutatni feledtem.216

E szavakkal világosan érezteti: tudott arról, hogy Alexandrosz bolyongása során Egyiptomba is eljutott. Hiszen Szüria Egyiptommal határos, s a Szidónt birtokló phoinikiaiak Szüriában laknak.
117. E verssorok és ez a hely kétségtelenül bizonyítják, hogy a Küpriá-t nem Homérosz írta, hanem valaki más. Mert a Küpriá-ban arról van szó, hogy miután Alexandrosz Helenával elindult Spártából, a harmadik napon ért Ilionba, mert a szél kedvező volt, s a tenger is nyugodt. Az Iliasz viszont azt mondja, hogy, megszöktetvén az asszonyt, sokáig bolyongott vele. De ennyi talán elég is Homéroszról és a Küpriá-ról.
118. Amikor megkérdeztem a papoktól, hogy üres fecsegés-e vagy sem, amit a hellének a trójai háborúról beszélnek, azt felelték, hogy kutatásaik során magától Menelaosztól hallották a dolgot. Mert Helena elrablása után hatalmas hellén had érkezett teukrosz földre, hogy Menelaosznak segítséget nyújtson. S miután kikötöttek, majd tábort vertek a szárazföldön, követeket küldtek Ilionba, akik között ott volt maga Menelaosz is. Ezek Ilionba érkezvén visszakövetelték Helenát és a kincseket, amelyeket Alexandrosz elrabolt, sérelmeikért pedig elégtételt kívántak. De a teukroszok akkor is és később is – esküvel vagy eskü nélkül – azt állították, hogy sem Helena, sem a kincsek nincsenek náluk, hanem mind Egyiptomban, és méltánytalan, hogy ők adjanak elégtételt azért, ami Próteusznak, Egyiptom királyának a birtokában van. A hellének azonban úgy vélték, hogy csak gúnyt űznek velük, és addig ostromolták a várost, amíg be nem vették. De mikor a falak bevétele után sem bukkantak rá Helenára, s ugyanazt mondták nekik, mint az első alkalommal, végre elhitték az első állítást, s magát Menelaoszt küldték el Próteuszhoz.
119. Miután Menelaosz Egyiptomba érkezett, felhajózott Memphiszbe, s ott a valóságnak megfelelően elmondta, mi történt. Igen szívélyesen fogadták, és sértetlenül visszakapta Helenát valamennyi kincsével együtt. S noha így bántak vele, Menelaosz gyalázatosan viselkedett az egyiptomiakkal. Mert útnak indulását kedvezőtlen időjárás gátolta, s minthogy ez sokáig tartott, istentelen cselekedetre szánta el magát: elraboltatta és feláldoztatta egy ottani ember két gyermekét. Mikor e tette kitudódott, fellángolt ellene a gyűlölet és üldözőbe vették, de ő hajóival Libüába menekült. Hogy innen aztán merre vette útját, azt az egyiptomiak már nem tudták. A papok azt mondták, hogy részben kutatásaik alapján, részben azért tudják ilyen pontosan az eseményeket, mert náluk történtek.
120. Ezt mesélték az egyiptomi papok, s én magam is elhiszem, amit Helenáról mondtak. Csak annyit fűzök hozzá, hogy ha Helena Ilionban lett volna, visszaadták volna őt a helléneknek, akár beleegyezik ebbe Alexandrosz, akár nem. Hiszen sem Priamosz, sem a többi rokon nem lett volna olyan esztelen, hogy gyermekeiket és városukat saját maguk sodorják ilyen veszedelembe, pusztán azért, hogy Alexandrosz Helenával együtt élhessen. Sőt, ha kezdetben másként gondolkoztak volna is, később, mikor a hellénekkel vívott harcokban olyan sok trójai vesztette életét, s nem volt olyan csata – ha ugyan hinni lehet a költőnek –, amelyben Priamosznak ne esett volna el két, három vagy még több fia is, azt hiszem, Priamosz még akkor is visszaadja Helenát a helléneknek, ha ő maga élt volna is vele, csak hogy kikerülje a népét fenyegető csapásokat. Máskülönben az öreg Priamosz halála után nem Parisz örökölte volna a királyi trónt, hanem Hektór, aki nemcsak idősebb volt, de sokkal méltóbb utódja is Priamosznak. S amúgy sem illett volna, hogy Hektór az uralmat vétkes testvérének engedje át, aki annyi tömérdek veszedelmet zúdított őreá, magára s valamennyi trójaira. Ők tehát nem is adhatták volna vissza Helenát, de hiába mondtak igazat, az akhájok nem hittek nekik. Mert – hogy saját véleményemet is kimondjam – az isten rendelte így a dolgot, és döntötte őket teljes pusztulásba, hogy nyilvánvalóvá tegye az egész emberiség előtt: a nagy vétkeket nagy büntetéssel torolják meg az istenek. Erről a dologról ez a véleményem.
121. Próteusztól, úgy mondják, Rhampszinitosz217 vette át a királyságot, aki Héphaisztosz templomának nyugatra néző csarnokát hagyta emlékül maga után. Vele szemben két, egyaránt huszonöt pékhüsz magas szobrot218 állíttatott fel. Közülük az északra állónak a Nyár, a délre állónak a Tél nevet adták az egyiptomiak. A Nyár szobra előtt leborulnak, és tisztelettel veszik körül, a Télnek szobrával viszont mindennek az ellenkezőjét teszik.
A hír szerint ez a király oly gazdagvolt, hogy ebben egyetlen utána következő uralkodó sem felülmúlni, sem megközelíteni nem tudta. Mivel kincseit szerette volna biztonságos helyen őrizni, kőházat építtetett, amelynek egyik fala az ő palotája külső falával érintkezett. De az építész cselhez folyamodott. A falban egy követ úgy helyezett el, hogy egy vagy két ember könnyen kimozdíthatta. Ahogy a ház elkészült, a király ide hordatta kincseit. Idő múltán az építész, már a halálos ágyán, magához hívatta két fiát, s felfedte előttük, hogyan gondoskodott jómódjukról, s milyen cselhez folyamodott a királyi kincsesház építésénél. Pontosan elmagyarázta nekik, hogyan kell a követ kiemelni, megadta a méreteket, s megmondta, hogy ha utasításait pontosan követik, úgy gazdálkodnak a király kincseivel, ahogy akarnak.
Az építész meghalt, s fiai nem vártak sokat, hanem munkához láttak. Éjszaka behatoltak a király épületébe, könnyen rábukkantak a kőre, kiemelték, és sok kincset elvittek. Egyszer aztán felnyittatta a király a kincstárt, és meghökkenve látta, hogy az edényekben kevesebb a kincs. De nem volt kit gyanúsítani, mert a pecsétek sértetlenek voltak, s az épület zárva. Mikor aztán, másod- és harmadízben felnyitván a házat, újra csak azt látta, hogy a kincs egyre fogyatkozik (a tolvajok ugyanis kitartóan folytatták a lopást), a következőket eszelte ki. Hálókat készíttetett, s ezeket a kincseket tartó edények körül helyeztette el. Mikor a tolvajok szokás szerint ismét eljöttek, egyiküket, mikor az egyik edényhez osont, megfogta a csapda. Átlátta, hogy milyen bajba jutott, azonnal odahívta testvérét, hogy lopózzék hozzá és vágja le a fejét, nehogy felismerjék, mert az a másiknak is a vesztét okozná. Fivére igazat adott neki, engedelmeskedett, majd a követ a helyére tette, s magával vitte testvére fejét.
A király másnap reggel bement a kincstárba, és rémülten fedezte fel a tolvaj fej nélküli testét, holott az épület sértetlen volt, és sem a be-, sem a kivezető nyílást nem lehetett látni. Ezt nem tudta mire vélni, hát a következőt eszelte ki. A tolvaj tetemét kifüggesztette a várfalra, őröket állított mellé, és megparancsolta nekik, hogy ha valakit ott sírni vagy gyászolni látnak, azt fogják el és vezessék elébe. A tolvajok anyjának nagy szomorúságot okozott, hogy kint függött gyermeke teste. Életben maradt fiához fordult hát, és azt követelte tőle: találja ki, hogyan vehetné le és vihetné haza testvére holttestét. Megfenyegette, hogy ha nem tesz eleget kérésének, elmegy a királyhoz, és feljelenti, hogy nála vannak a kincsek.
Az életben maradt fiú, miután anyja így megfenyegette, és semmi rábeszélésre nem engedett, a következő ravasz tervet gondolta ki. Szamarait felszerszámozta, hátukra borral telt tömlőket rakott, s elindult velük. Mikor a kifüggesztett holttest mellett álló őrökhöz ért, észrevétlenül kihúzta két vagy három tömlő lecsüngő végéből a dugaszt, a bor folyni kezdett, az ember meg fejét verte és nagyokat ordított, mintha nem tudná, hogy melyik szamárhoz rohanjon előbb. Mikor az őrök látták, hogy ömlik a bor, edényeket ragadva rohantak az útra, hogy hasznuk legyen a dologból, s valamit megmentsenek a borból. Az ember, haragot színlelve, rájuk förmedt, s amikor az őrök vigasztalni kezdték, úgy tett, mintha megnyugodott volna, szamarait az út szélére terelte és rendbe hozta terhüket. Mikor azután az őrök hosszabb beszélgetésbe elegyedtek vele, és az egyikük tréfás szavaival még meg is nevettette, nekik ajándékozott egy tömlőt. Erre az őrök letelepedtek, nekifogtak az iddogálásnak, s őt is noszogatták, hogy maradjon és igyék velük. Mikor pedig ivás közben barátságosan tovább beszélgettek vele, egy másik tömlőt is felajánlott nekik. Az őrök a bor bőséges élvezetében teljesen megrészegedtek, s ott, ahol ittak, elaludtak. Ő aztán éjszaka leoldotta testvére holttestét. Megszégyenítésül még levágta minden őr szakállának jobb oldalát, s a testet az egyik szamárra téve hazatért, ekként teljesítve anyja óhaját.
A király szörnyű haragra gerjedt a hírre, hogy ellopták a holttestet, de mert mindenképpen szerette volna tudni, ki volt ennek a tervnek a szülője, a következő dolgot találta ki, amit én különben nemigen hiszek. Leányát egy bordélyházba adta, és ráparancsolt, hogy mindenkihez egyformán legyen szívélyes, de mielőtt magához engedne valakit, bírja rá, hogy mesélje el, mi volt élete legbölcsebb, illetve legelvetemültebb cselekedete. Aki aztán azt meséli el, amit a tolvaj tett, azt fogja meg és ne engedje ki. A leány teljesítette apja parancsát, a tolvaj azonban megtudta, hogy miért cselekszik így, és hogy túljárjon a király eszén, a következőt vitte végbe. Tőből levágta egy éppen meghalt ember karját, s köpenye alá rejtve magával vitte.
Amikor bement a király leányához, és az őt is, akárcsak a többieket, kikérdezte, elmesélte, hogy legistentelenebb tette az volt, mikor csapdába került testvérének a fejét a király kincstárában levágta, legbölcsebb cselekedete viszont az, hogy az őröket lerészegítette és a felfüggesztett holttestet leoldotta. A leány e szavak hallatára meg akarta fogni a tolvajt. De az a sötétben a halott kezét nyújtotta oda, s a leány azt ragadta meg, abban a hiszemben, hogy a tolvaj kezét kapta el. A tolvaj pedig, otthagyván a leányt, kiszaladt az ajtón.
Mikor a királynak ezt is jelentették, elszörnyülködött ennek az embernek okosságán és vakmerőségén. Végül követeket küldött minden városba, és közhírré tette, hogy az illető büntetlen marad és nagy ajándékot kap, ha megjelenik előtte. A tolvaj, bízva az ígéretben, meg is jelent a király előtt. Rhampszinitosz nagyon megcsodálta őt, s mint legokosabb embernek feleségül adta neki a leányát, mert úgy vélte, hogy bár az egyiptomiak amúgy kiválóbbak minden más népnél, ez a férfi még az egyiptomiak között is a legkülönb.
122. Azt is beszélik erről a királyról, hogy élve leszállt az Alvilágba, amelyet a hellének Hadésznak neveznek, kockázni219 kezdett Démétérrel, hol nyert, hol vesztett, s végül, mikor visszatért, egy aranyszálakból átszőtt keszkenőt220 kapott tőle ajándékba. Rhampszinitosz leszállásának és feljövetelének az emlékére az egyiptomiak mindig megülnek egy ünnepet221, s tudom, hogy ez az ünnep még most, az én időmben is megvan, de abban már nem vagyok biztos, hogy csakugyan ez volt-e az ünnep eredete. Erre a napra szőnek a papok egy köpenyt, az egyiküknek a szemét kendővel bekötik, s elviszik a Démétér szentélyhez vezető útra, maguk pedig visszatérnek. Azt mondják, hogy ezt a bekötött szemű papot két farkas222 szokta elvezetni a várostól húsz sztadionnyira lévő Démétér-templomhoz, majd a templomtól vissza is vezetik ugyanarra a helyre.
123. Az higgye el az egyiptomiak beszédét, aki az ilyen dolgokat hihetőnek tartja. Nekem, miközben történeti munkámat írom, az a kötelességem, hogy mindenki szavát meghallgassam, s amit elmond, följegyezzem. Az egyiptomiak hite szerint az Alvilágban Démétér és Dionüszosz223 uralkodik. Az egyiptomiak vallották először azt a tant, hogy a lélek halhatatlan, s hogy a meghalt testből egy másik élőlénybe költözik224, s ha már minden szárazföldi, tengeri és szárnyas élőlény testén átvándorolt, ismét egy újszülött ember testébe tér vissza. A léleknek ez a körbevándorlása szerintük háromezer évig tart. A hellének között is voltak olyanok, akik ezt a tant, ki előbb, ki később, úgy hirdették, mint a sajátjukat. A nevüket is tudom, de itt nem említem meg.
124. Rhampszinitosz korában Egyiptomban teljes igazságosság uralkodott, és virágzott az ország, de utána, Kheopsz uralma idején, minden rosszra fordult. Kheopsz225 minden templomot bezáratott, és az áldozást is megtiltotta. Majd minden egyiptomit arra kényszerített, hogy az ő számára dolgozzék. Egy részüknek azt parancsolta, hogy az Arábiai-hegységből kibányászott kőtömböket vonszolják el egészen a Nílusig, másoknak pedig azt, hogy a folyamhoz szállított köveket vegyék át, s húzzák el egészen az úgynevezett Libüai-hegységig. Mintegy százezer ember dolgozott mindig úgy, hogy háromhavonként váltották egymást. A munkával sanyargatott nép tíz év alatt készítette el az utat226, amelyen a köveket vonszolták, s ez nézetem szerint nem volt kisebb munka, mint egy piramis227 felépítése. Mert az út öt sztadion hosszú, tíz orgüia széles, magassága ott, ahol a legnagyobb a töltés, nyolc orgüia. Mindezt vésett alakokkal díszített, csiszolt kőtömbökből építették. Tíz évig tartott tehát az út megépítése, a dombokon végzett munka, amelyeken a piramisok állnak, és a föld alatti kamrák elkészítése, amelyeket Kheopsz saját sírkamráinak szánt a Nílus idevezetett csatornái által körbefogott mesterséges szigeten228. Magának a piramisnak az építése húsz évig tartott. A piramis alapja négyszög, minden oldala nyolc plethron hosszú, s ugyanekkora a magassága is. Az egész simára csiszolt és jól összeillesztett kövekből épült, amelyek közül egy sem rövidebb harminc lábnál.
125. Íme, így épült a piramis, lépcsőfokok módjára, melyet egyesek krosszának229, mások bómisznak neveznek. Mikor az alap elkészült, rövid fagerendákból készült gépekkel230 emelték rá a többi követ. A követ először a földről az első lépcsősorra húzták, amikor fent volt, egy másik, az első soron álló gépre tették, s ezzel emelték fel a második sorba. Mert annyi gép volt, ahány lépcsősor. Vagy az is lehet, hogy egyetlen könnyű emelőgépet vittek feljebb sorról sorra, hogy a köveket a helyükre tegye. Azért említem a kétféle módszert, mert mindkettőről hallottam. Először a piramis legfelső részét készítették el, majd a lentebb lévő részeket, s utoljára a földön nyugvó legalsó lépcsőket. A piramisra egyiptomi betűkkel felírták, hogy mennyi retket, vöröshagymát és fokhagymát fogyasztottak el a munkások. Ha jól emlékszem arra, amit a tolmács felolvasott nekem, ez hatszáz ezüsttalantonba került. Ha így áll a dolog, vajon mennyit kellett költeni a vasszerszámokra, amelyekkel a munkások dolgoztak, meg a munkások élelmére és ruházatára, ha az építés valóban annyi ideig tartott? Mert véleményem szerint a kövek kifejtése, odavonszolása és a föld alatti helyiségek kiásása sem volt kevés idő.
	126. Kheopsz oly mérhetetlenül gonosz volt, hogy mikor pénze már elfogyott, saját leányát bordélyházba küldte, és ráparancsolt, hogy szedjen össze neki bizonyos mennyiségű ezüstöt (azt nem mondták el nekem, hogy pontosan mennyit). A leány meg is szerezte az összeget, amelyet atyja követelt, de miután ő is emlékművet akart hátrahagyni, mindegyik látogatójától egy követ kért ajándékba az építményhez. Mint mondják, ezekből a kövekből épült a három piramis231 közül a középső, amely a nagy piramis előtt áll, s amelynek mindegyik oldala másfél plethron hosszú.
	127. Az egyiptomiak szavai szerint Kheopsz ötven évig uralkodott, halála után pedig testvére, Khephrén232 vette át az uralmat. Ez mindenben elődje példáját követte, még abban is, hogy piramist építtetett, amely kisebb lett, mint a másiké, én ugyanis megmértem. Ennek nincsenek föld alatti helyiségei, s nem vezeti bele csatorna a Nílus vizét, mint a másikba, amelyet a Nílusból odavezetett csatornák vesznek körül, s ahol állításuk szerint Kheopsz nyugszik. Khephrén a piramis első emeletét tarka etiópiai kövekből rakatta, de az egész építmény negyven lábbal alacsonyabb a másiknál. Mindkét piramis ugyanazon a dombon áll, vagy száz láb magasan. Mint mondják, Khephrén ötvenhat évig uralkodott.
128. Százhat évig kellett tehát az egyiptomiaknak mindenféle nyomorúságot elszenvedniük, s e hosszú idő alatt egyszer sem nyitották ki a bezárt templomokat. E királyokat annyira gyűlölik az egyiptomiak, hogy még a nevüket sem hajlandók kimondani, sőt a piramisokat is Philitiosz233 pásztorról nevezték el, aki abban az időben e vidéken legeltette jószágait.
129. Khephrén után, mint mondják, Mükerinosz234, Kheopsz fia lett Egyiptom királya. Nem értett egyet atyja tetteivel, ezért a templomokat kinyittatta, és megengedte, hogy a legnagyobb nyomorba taszított nép maga intézze a dolgait, s áldozatokat mutasson be. Valamennyi egyiptomi király közül ő volt ítéleteiben a legigazságosabb, és őt magasztalták a legtöbbet. Mert nemcsak igazságosan ítélt minden ügyben, hanem aki az ítélet miatt panaszkodott, annak saját vagyonából juttatott valamit, hogy sorsát enyhítse. Ezt a Mükerinoszt, aki oly jóindulattal volt a polgárok iránt, akkor érte az első nagy csapás, mikor leánya, egyetlen gyermeke meghalt. Roppant fájdalmában egészen rendkívüli módon akarta eltemetni leányát, ezért egy belül üres tehenet235 készíttetett fából, bearanyoztatta, s leányát ebben temettette el.
130. Magát a tehenet nem ásták el a földbe, s még az én időmben is látható Szaisz városában a királyi palota egyik díszes épületében. Mindennap reggeltől estig különféle füstölőszereket égetnek mellette, estétől reggelig pedig egy lámpa világítja meg. Mint a papok mesélték Szaisz városában, a tehén közelében, de egy másik épületben láthatók Mükerinosz ágyasainak a képmásai, szám szerint húsz, óriási, fából készült, meztelen szobor236. Arról, hogy ezek kicsodák, a már említett adatokon kívül nem tudok többet mondani. 
131. Némelyek azonban azt beszélik a tehén és az óriási szobrok felől, hogy Mükerinosz beleszeretett a leányába, s bár a leány ellenkezett, együtt hált vele, s akkor temettette ebbe a tehénbe, mikor a leány bánatában felakasztotta magát. Az anya pedig azoknak a szolganőknek, akik segítségére voltak az apának a leány megkaparintásában, levágatta a kezét, s ami életükben történt velük, az történt később a szobrukkal is. Véleményem szerint azonban ezek a dolgok, meg amit az óriási szobrok kezéről beszélnek, nem többek üres fecsegésnél. Hiszen a tulajdon szememmel láttam, hogy a szobrok keze a hosszú idő alatt magától tört le, s a kézdarabok még az én időmben is ott hevertek a szobrok előtt.
132. A tehén testét bíborszövet fedi, nyakát és fejét vastag aranylemez borítja, szarvai közé pedig arany napkorongot raktak. Az állat nem lábon áll, hanem térdel, s körülbelül akkora, mint egy valóságos nagy tehén. Minden évben kiviszik az épületből, s ilyenkor az egyiptomiak verik a mellüket és gyászolják az istent, akit itt nem nevezek meg. A tehenet kiviszik a napfényre,237 mert a hagyomány szerint maga a haldokló leány kérte meg atyját, Mükerinoszt, hogy évenként egyszer hadd láthassa meg a napot.
133. Leánya gyászos halála után a királyt újabb csapás érte. Jóslat érkezett Butó városából, hogy még hat év van hátra életéből, s a hetedik évben meg fog halni. A király erre sértődött üzenetet küldött az istennek, és a szemére vetette, hogy atyja és nagybátyja, noha bezáratták a templomokat, elhanyagolták az istenek tiszteletét, tönkretették alattvalóikat, mégis hosszú életet éltek, ő meg azonban, hiába élt jámboran, időnek előtte fog meghalni. Erre aztán újabb jóslatot kapott, amely kinyilatkoztatta, hogy éppen azért hal meg, mert nem azt tette, amit tennie kellett volna. A sors ugyanis az egyiptomiaknak százötven évi szenvedést írt elő, aminek a két korábbi király tudatában volt, ő azonban nem. Amikor Mükerinosz meghallotta, hogy milyen sorsot szánt neki a végzet, számtalan mécsest öntetett, s az éj leszálltakor meggyújtatván őket, ragyogó fényben ivott és mulatott szüntelenül éjjel-nappal. A mocsarak és berkek vidékén bolyongott, ahol vigalmakra a legjobb alkalom kínálkozott. S azért járt el így, mert úgy vélte, ha az éjszakákat is nappallá teszi, hat helyett tizenkét évet él, és meghazudtolja a jóslatot.
134. Az ő piramisa,238 melyet hátrahagyott, sokkal kisebb, mint az apjáé, oldalai húsz láb híján csupán három plethron hosszúak. Különben négyszög alakú, és felerészben etiópiai kövekből épült. Egyes hellének azt állítják, hogy a király szeretőjének, Rhodópisznak a piramisa ez, de tévednek. Szentül hiszem, hogy ezek meg sem tudnák mondani, ki volt Rhodópisz, mert ha tudnák, nem állítanák, hogy ő emeltette a piramist, amelynek építése állítólag sok-sok ezer talantonba került. Ez a Rhodópisz amúgy sem ennek a királynak, hanem Amaszisznak239 az idejében volt élete virágjában, mert sokkal később élt azoknál a királyoknál, akik hátrahagyták ezeket a piramisokat. Különben thrák eredetű volt, Héphaisztopolisz fiának, a szamoszi Iadmónnak rabszolganője, s a meseíró Aiszóposz rabszolgatársa. Ez utóbbi is Iadmón rabszolgája volt ugyanis, amit főképpen a következő eset igazol. Egy jóslat alapján a delphoiak több ízben is fennen megkérdezték, hogy ki hajlandó leróni a váltságdíjat Aiszóposz lelkéért, de senki más nem jelentkezett, csupán Iadmón unokája, akinek szintén Iadmón volt a neve. Így tehát Aiszóposz Iadmón rabszolgája volt.
135. Rhodópisz240 pedig úgy jutott el Egyiptomba, hogy a szamoszi Xanthész vitte magával. Miután Egyiptomba került, nagy összegért megváltotta a mütilénéi Kharaxosz, Szkamandrónümosz fia, Szapphó költőnő fivére, hogy áruba bocsáthassa a testét. Rhodópisz ily módon szabad lett, s mivel nagyon vonzó nő volt, csakugyan sok pénzt keresett, legalábbis a maga körülményeihez képest, de korántsem annyit, hogy abból piramist emeltethessen. Aki óhajtja ugyanis, az ma is megtekintheti vagyonának egytized részét, amiből kiderül, hogy nem lehetett nagyon gazdag. Mert Rhodópisz azt szerette volna, ha Hellasz földjén valami emlék marad utána, s olyan ajándékot csináltatott, ami senki másnak nem jutott még eszébe, s amit senki sem ajándékozott még templomnak, s azt ajánlotta fel emléke megőrzésére Delphoiban. Vagyona egytized részéből annyi ökörsütő nyársat241 készíttetett, amennyire az összegből futotta, s elküldte őket Delphoiba. Ezek most is ott hevernek nagy halomban a khiosziak oltára mögött, a templommal szemben. Naukratiszban szinte hagyomány, hogy vonzó nők állnak hetairának. Nemcsak az lett olyan népszerű, akiről beszélünk, hiszen a Rhodópisz nevet ismeri minden hellén, hanem később egy Arkhidiké nevű hetaira is majdnem akkora hírnévre tett szert egész Hellaszban, mint Rhodópisz. Az a Kharaxosz, aki kiváltotta Rhodópiszt, visszatért Mütilénébe, s Szapphó maró gúnnyal szólt róla egyik költeményében. De most már éppen eleget beszéltem Rhodópiszról.
136. A papok elbeszélése szerint Mükerinosz után Aszükhisz242 lett Egyiptom királya. O építtette Héphaisztosz szentélyének keleti oszlopcsarnokát, amely sokkal szebb és nagyobb a többinél. A többi csarnokban is állnak faragott alakok, és akad bennük nem egy szemet gyönyörködtető díszítés, de ez a keleti a legpompásabb az összes között. Mint mondják, Aszükhisz uralkodása idején visszaesett a pénzforgalom, és nehéz volt hitelhez jutni. Törvényt hozott hát az egyiptomiaknak, hogy aki apja holttestét leköti zálogul, az kaphat kölcsönt, azzal a kikötéssel, hogy ha az adós nem fizeti meg tartozását, a hitelező az egész családi sírboltot lefoglalhatja, s ha az adós vagy bármely családtagja meghal, nem lehet őket sem itt, sem máshol eltemetni. A király túl akarta szárnyalni a többi egyiptomi királyt, ezért téglából épített piramist hagyott maga után, s a kőbe ezt a feliratot vésette: "Ne gondold, hogy kevesebbet érek a kőpiramisoknál. Annyival különb vagyok náluk, mint Zeusz a többi istennél. A mocsár fenekére rudat szúrtak le, összegyűjtötték a ráragadt iszapot, téglákat gyúrtak belőlük: így építettek fel engem."
137. E király nevéhez tehát ezek a tettek fűződnek. Őt egy Anüszisz243 városából való vak ember követte a trónon, akinek magának is Anüszisz volt a neve. Uralkodása idején Szabakósz király vezetésével az etiópok nagy sereggel megtámadták Egyiptomot. A vak ember a mocsarakba menekült előlük, ezért ötven évig244 etiópiai király uralkodott Egyiptom fölött. Ó vezette be azt a törvényt, amely szerint ha egy egyiptomi ember vétkezett, nem végeztette ki, hanem arra kötelezte, hogy amekkora bűnt követett el, annyi földet hordjon a szülővárosa körüli töltés építéséhez. Így aztán a városok egyre magasabbak lettek. Először azok emelték meg a városok szintjét, akik Szeszósztrisz király idejében csatornákat ástak, az etiópok uralma alatt immár másodszor magasítottak a városokon. Sok egyiptomi város lett ekkor magasabb, tudomásom szerint azonban a leginkább Bubasztisz város talaját töltötték fel; ebben a városban áll Bubasztisz minden más szentélyt felülmúló, pompás temploma. Meglehet, hogy a többi szentély nagyobb költséggel épült, de egyik sem ilyen szemkápráztató. Bubasztisz azonos a hellén Artemisszal.
138. Maga a szentély úgy fest, hogy – ha nem számítjuk a bejáratot – valóságos szigetet alkot. A Nílusból ugyanis két csatorna245 vezet a templom kapujához, s ezek nem egyesülnek egymással, hanem erről-arról megkerülik az épületet. Mindegyik csatorna száz láb széles, partjain árnyas fák sorakoznak. A templom előcsarnoka tíz orgüia magas, s gyönyörű, hat pékküsz magas szobrok állnak benne. Minthogy a szentély épp a város közepén van, körül lehet járni és minden oldalról meg lehet nézni. Sőt, mivel a város szintjét megemelték, de a szentély változatlanul ott maradt az eredeti helyén, a látogatók felülről is megtekinthetik. A szobrokkal díszített, alacsony kerítés mögött dús lombú fák ligete övezi magát a templomot, amelyben egy szobor áll. A szentély hosszában és széltében egyaránt egy sztadion. A bejárattól egy körülbelül négy plethron széles kőút indul, amely a piacot átszelve mintegy három sztadiont tart kelet felé. Égig érő fák szegélyezik, és a Hermész-szentélyhez vezet. Ilyen hát ez a szentély.
139. Mint mesélik, az etióp király246 végül úgy távozott, hogy olyan álmot látott, amely után hanyatt-homlok elmenekült. Azt álmodta ugyanis, hogy színe elé járult egy ember, és azt a tanácsot adta, hogy gyűjtse össze Egyiptomból az összes papot, és hasítsa félbe őket. A király úgy értelmezte ezt az álmot, hogy az istenek szentségtelen tettekre akarják rávenni, mert az égiek és az emberek bosszúját akarják a fejére zúdítani. Elhatározta hát, hogy nem követi a tanácsot; úgyis letelt az idő, ameddig Egyiptomban uralkodnia adatott, inkább elhagyja az országot. Mert még Etiópiában tudtára adta a jóshely, ahová az etiópok jóslatért fordulnak, hogy ötven évig fog Egyiptomban uralkodni. Minthogy ez az idő lejárt, s az álomlátás is feldúlta, Szabakósz önként eltávozott Egyiptomból.
140. Amikor az etióp király elhagyta Egyiptomot, visszanyerte a trónját a vak férfi, s előjött a mocsarakból, ahol ötven éven át egy földből és hamuból emelt szigeten lakott. Mert azt kérte az egyiptomiaktól, akik titokban, az etióp király tudta nélkül, rendszeresen ellátták táplálékkal, hogy ha felkeresik, mindig vigyenek magukkal hamut is. A szigetet Amürtaiosz247 előtt nem tudták megtalálni, az Amürtaiosz előtt élt királyok több mint hétszáz évig nem akadtak rá. A minden irányban tíz sztadion hosszú sziget neve Elbó.248
141. Ezután Héphaisztosz főpapja, név szerint Széthosz249 lett a király. Ő mellőzte és fölényesen háttérbe szorította az egyiptomi harcosokat, mintha nem is volna rájuk szüksége, és minden tekintetben gyalázatosan bánt el velük. Elvette földjüket, az előző királyoktól ugyanis fejenként tizenkét arura kiváló termőföldet kaptak. Idő múltán azonban az arabok és asszürok királya, Szanakharibosz250 nagy sereggel Egyiptomra támadt, s az egyiptomi harcosok nem akartak segíteni az uralkodónak. A szorult helyzetben a tanácstalan főpap a szentélybe ment, és jajgatva elpanaszolta a szobor előtt a fenyegető szerencsétlenséget. Szavai közben álom szállt rá és látomást látott: hozzálépett az isten, és biztatta, hogy vonuljon csak az arab sereg ellen, nem fogja baj érni, mert ő maga fogja megsegíteni. A főpap felvidult az álomlátástól, maga mellé vette azokat az egyiptomiakat, akik támogatták, és Egyiptom kapujában, Péluszionnál tábort ütött. A harcosok közül azonban egyetlenegy sem csatlakozott hozzá, serege szatócsokból, kézművesekből, a piaci népből állt. Alighogy megérkeztek táborukba, egy éjjel mezei egerek lepték el az ellenség táborát, szétrágtak mindent, tegzet, nyilat, még a pajzsfogókat is, úgyhogy az ellenség másnap megfutamodott, s a fegyver nélkül maradt katonák közül sokan elestek. Héphaisztosz templomában ma is látható a király kőszobra, kezében egérrel, s a szobron ez a felirat olvasható: "Nézz rám, és töltsön el az istenfélelem!"
142. Hát eddig az időpontig mesélték el az egyiptomiak és a papok az ország történetét. Kimutatásuk szerint az első királytól az utolsóig, Héphaisztosz főpapjáig háromszáznegyvenegy emberöltő telt el, s éppen ennyi a királyok, valamint a főpapok száma is. Háromszáz emberöltő tízezer évet tesz ki, mert három emberöltő százat, s a háromszázhoz járuló negyvenegy nemzedék pedig ezerháromszáznegyven esztendőre rúg: ez összesen tizenegyezer-háromszáznegyven esztendő. Azt állítják, hogy ez alatt az idő alatt egyetlen isten sem jelent meg emberi alakban, de nem történt ilyesmi a korábbi és a későbbi egyiptomi királyok uralkodása idején sem. Elbeszélésük szerint ez alatt az idő alatt a nap négyszer változtatta meg pályáját, kétszer kelt fel ott, ahol most lenyugszik, s kétszer nyugodott le ott, ahol most felkél.251 Mindez azonban nem hozott változást Egyiptomra sem a földekben, sem a folyam hozamában, sem a betegségekben, sem a halál módjaiban.
143. Valami olyasmit csináltak velem a papok, mint egykor Zeusz252 thébai papjai a történetíró Hekataiosszal, aki a családfájáról szólva kijelentette, hogy tizenhatodik őse isten volt, igaz, én egy szót sem ejtettem a családfámról. Bevezettek a templom nagy csarnokába253, s ott megmutattak annyi óriási faszobrot, amennyit már említettem, a főpapok ugyanis már életükben felállítják képmásukat. Sorban megszámolták és megmutogatták hát a papok ezeket a szobrokat, és elmondták, hogy mindegyik főpap az előző főpap fia volt254. Végighaladtunk valamennyi előtt, a legrégebben elhunyt képmásánál kezdve. Egykor Hekataiosznak, mikor felsorolta elődeit és azt állította, hogy tizenhatodik őse isten volt, nem hitték el, hogy ember származhat istentől. Vitára keltek vele, elősorolták neki a főpapi nemzetség minden tagját, kijelentették, hogy mindegyik pirómisz255 (így hívják az óriási szobrokat) egy másik pirómisztól származik, és meg is mutatták neki mind a háromszáznegyvenöt pirómiszt, amivel azt bizonyították, hogy egyik pirómisz sem ered sem istentől, sem hérósztól. A pirómisz szó különben hellénre fordítva minden tekintetben kiváló embert jelent.
144. Azok, akiknek képmását megmutatták, mind ilyenek voltak, és semmi nem vallott rá, hogy istentől származnának. A papok ellenben azt is állították, hogy őelőttük olyan istenek uralkodtak Egyiptomban256, akik az emberek között éltek, s egyikőjük volt mindig a király. A sorban az utolsó Hórosz, Oszirisz fia volt, akit a hellének Apollónnak neveznek. Ő ölte meg Tüphónt257, s ő uralkodott az istenek közül utolsónak Egyiptomban. Osziriszt a hellének Dionüszosznak nevezik.
145. A hellének úgy tartják: Héraklész258, Dionüszosz259 és Pan260 a legújabb istenek közé tartozik. Ezzel szemben az egyiptomiak Pasit a legősibb nyolc isten között tartják számon, Héraklészt a későbbi tizenkét isten közé számítják, Dionüszoszt pedig a tizenkét istentől származó harmadik istencsoportba sorolják. Hogy hány év telt el az egyiptomiak szerint Héraklésztól Amaszisz királyig, azt az imént már megmondtam. Pantól számítva több időnek kellett eltelnie, Dionüszosztól kevesebbnek, de azt állítják, hogy még az ő idejétől is tizenötezer év telt el Amaszisz261 királyig. Az egyiptomiak azt hajtogatják, hogy ők mindent pontosan tudnak, mert mindig számon tartották és mindig feljegyezték az évek számát. Az ő adataik szerint Dionüszosztól, akit a Kadmosztól született Szemelé fiának tartanak, az én koromig hozzávetőlegesen ezer év telt el, Héraklésztól, Alkméné fiától kilencszáz év, Pantól, Pénelopé fiától (hellén hagyomány szerint ugyanis Pan Pénelopé és Hermész fia) pedig még annyi se, mint a trójai háborútól, vagyis mintegy nyolcszáz esztendő az én időmig.
146. A két vélemény közül ki-ki fogadja el azt, amelyet valószínűbbnek tart, a magam felfogását már kifejtettem. Mert ha ezek – vagyis Héraklész, Amphitrüón fia, Dionüszosz, Szemelé fia és Pan, Pénelopé fia – Hellaszban születtek és öregedtek volna meg, nyugodtan mondhatnánk, hogy közönséges emberek voltak, akikre ráaggatták korábban élt istenek nevét. A hellének szerint Dionüszoszt közvetlenül a születése után Zeusz bevarrta a combjába és Nüszába vitte, amely Egyiptomon túl, Etiópiában fekszik. Panról viszont nem tudják, hogy születése után hova került. Én tehát azt hiszem, hogy a hellének ezeknek az isteneknek a nevét a többiekénél később ismerték meg, s arra az időpontra teszik születésüket, amikor a nevüket megtudták.
147. Ezt állítják tehát az egyiptomiak. Most pedig rátérek más dolgokra, amelyek szintén ebben az országban történtek, s amelyeket az egyiptomiak és idegenek egybehangzóan adnak elő, itt-ott előállva személyes tapasztalataimmal is. Az egyiptomiak Héphaisztosz főpapjának uralkodása után visszanyerték szabadságukat. Mivel azonban életüket egy pillanatig sem tudták elképzelni király nélkül, választottak tizenkét királyt, és felosztották Egyiptomot tizenkét részre262. Ezek a királyok csakis egymás családjából házasodtak, és megállapodtak, hogy egyik a másik területét soha meg nem kisebbíti, a saját birtokánál többre nem vágyik, s mindig barátságban marad társaival. Azért kötöttek ilyen egyezséget és ragaszkodtak hozzá olyan erősen, mert mindjárt uralkodásuk kezdetén tudomásukra jutott egy jóslat, amely szerint az, aki közülük bronzcsészében mutat be áldozatot Héphaisztosznak, egész Egyiptom királya lesz. A királyok ugyanis a szentélyben közös áldozatot mutattak be.
148. Azt is elhatározták, hogy közös emlékművet hagynak hátra. Ezért aztán megépítették a Moirisz-tavon túl, az úgynevezett Krokodilok városa263 mellett a Labürinthoszt264. A tulajdon szememmel láttam, de nagyszerűségét nem könnyű leírni. Ha valaki kiszámítaná, hogy mennyi költséget és munkát emésztett fel az összes fal és építmény, amellyel a hellének dicsekedhetnek, kiderülne, hogy a munka és a költségek meg sem közelítenék azt, amit erre a Labürinthoszra fordítottak. Mert való igaz, hogy az epheszoszi és szamoszi templomok nagyszerű alkotások, s a piramisokra is nehéz méltó szót találni, mert még a legszebb hellén építményekkel is vetekednek, ez a Labürinthosz felülmúlja a piramisokat. Tizenkét fedett kapun át lehet megközelíteni, hat sorakozik a déli, hat az északi oldalon. Ezek átellenben helyezkednek el, és körülfogja őket egy közös körfal. A két szinten épült Labürinthosz helyiségeinek egy része a föld alatt húzódik, s fölöttük magasodik a második szint. A helyiségek száma összesen háromezer, ebből ezerötszáz az alsó, s ezerötszáz a felső szinten található. A felső helyiségeket magam is megnéztem, s így személyes élményem alapján számolhatok be róluk, de a föld alatt lévő helyiségekről csak úgy hallottam néhány dolgot. Azokat ugyanis az egyiptomi őrök nem voltak hajlandók megmutatni, s csupán annyit mondtak, hogy odalent a Labürinthoszt építtető királyok és a szent krokodilusok sírkamrái találhatók. Így tehát a föld alatti helyiségekről csak annyit mondok el, amennyit az őröktől hallottam, a felső helyiségeket azonban, amelyek minden emberi alkotásnál pompásabbak, én magam is végignéztem. A szobaajtók és az udvarokat zegzugos kanyarokkal átszelő utak ezernyi csodával ejtik ámulatba azokat, akik belépnek valamelyik udvarból egy terembe, a teremből az oszlopcsarnokokba, az oszlopcsarnokokból egy másik helyiségbe, majd abból egy újabb udvarba. Az egész együttest kőtető fedi, és kőből épültek a falak is, amelyeket sűrűn borítanak bevésett alakok, az udvarokat pedig jól összeillesztett, fehér kőoszlopok veszik körül. A Labürinthosz leghátsó szögletében egy negyven orgüia magas, bevésett alakokkal díszített piramis emelkedik; erre a helyre egy föld alatti úton lehet eljutni.
149. Ilyen csodákkal hívogat tehát a Labürinthosz, de még ennél is káprázatosabb az úgynevezett Moirisz-tó265, amelynek medrét a Labürinthosz mellett ásták ki. Kerülete háromezer-hatszáz sztadion, vagyis éppannyi, mint Egyiptom tengerpartja. A tó északról déli irányban húzódik, s legnagyobb mélysége ötven orgüia. Hogy emberi kéz műve, az kitűnik a közepe táján emelkedő két piramisból, amelyek ötven orgüia magasan emelkednek a vízszint fölé, s a víz alatti részük is éppen ötven orgüia. Mindkét piramison egy-egy óriási trónoló kőszobor266 van. Így tehát ezek a piramisok száz orgüia magasak. (Száz orgüia egy hat plethronból álló sztadionnal egyenlő, mivel egy orgüiát hat láb vagy négy pékhüsz tesz ki, egy láb pedig négy palaisztéból áll, s egy pékhüsz hat palaiszté.) A tó vizét nem forrás táplálja, mert ez a táj nagyon szegény vízben, hanem a Nílusból idevezetett csatorna. Hat hónapon át a csatorna látja el vízzel a tavat, a következő hat hónapban pedig visszaárad a víz a Nílusba. Amikor kifelé folyik a víz, a királyi kincstárnak napi egy talanton bevétele van halászatból, mikor a tó felé folyik, csak húsz mina.
150. Az itt lakók azt beszélik, hogy a tó vize nyugat felé, a Memphisz fölött húzódó hegység mellett elfolyik a föld alatt267 a libüai Szürtiszbe. Mivel azonban sehol sem láttam olyan földkupacokat, amelyek mederásásra vallottak volna, elfogott a kíváncsiság, és megkérdeztem a tó mellett lakóktól, ugyan hova tűnhetett a kiásott föld. Azt mondták, hogy elszállították, és én beletörődtem a válaszukba. Hallottam ugyanis egy hasonló esetről, de az az asszüriai Ninosz268 városában történt. Ninosz királyának, Szardanapallosznak temérdek kincse volt, amelyet föld alatti kincstárban őriztetett. A kincsekre azonban szemet vetett néhány tolvaj, kimérték a távolságot és alagutat ástak a saját házuktól a király palotájáig, a kiásott földet pedig, ha leszállt az éj, elhordták a Ninosz mellett elfolyó Tigrisbe, míg csak tervüket meg nem valósították. Úgy hallottam, így ásták ki ennek az egyiptomi tónak a medrét is, csak épp nem éjszaka, hanem nappal dolgoztak, és a kiásott földet a Nílusba hordták, amely egykettőre elsodorta. Így ásták ki állítólag ezt a tavat.
151. A tizenkét király igazságosan uralkodott. Szokásukhoz híven egyszer összegyűltek Héphaisztosz templomában, s az ünnep utolsó napján éppen italáldozathoz készülődtek. A főpap kihozta az áldozáshoz használt aranycsészéket, de eltévesztette a számot, s tizenkettő helyett tizenegy csészét hozott. Pszammétikhosznak, aki leghátul állt, már nem jutott csésze, erre levette fejéről bronzsisakját, abba fogta fel a maga áldozati italát: ily módon áldozott. A királyok, mint mindig, akkor is sisakot viseltek. Pszammétikhosz ugyan nem gondolt semmi rosszra, amikor a sisakjából áldozott, a többieknek mégis szemet szúrt eljárása, s eszükbe jutott a jóslat, amelyet kaptak: aki közülük bronzcsészéből áldozik, az Egyiptom egyedüli királya lesz. Igazságérzetük tiltotta volna, hogy megöljék Pszammétikhoszt, hiszen jól tudták, hogy nem szántszándékkal tette, amit tett. Úgy döntöttek hát, hogy hatalmától szinte teljesen megfosztják, száműzik a mocsarak közé, onnan nem jöhet elő és nem érintkezhet Egyiptom egyetlen részével sem.
152. Ennek a Pszammétikhosznak egyszer már el kellett menekülnie hazájából, méghozzá az etiópiai Szabakósz elől, aki apját, Nekószt269 megölte. Akkor Szüriába ment, de az etiópiai királyt álomlátása és távozása után a Szaisz vidékén lakó egyiptomiak visszahozták. Most, király létére, újra menekülnie kellett a többi tizenegy király elől a mocsarak közé, és nem más, csak a sisakja miatt. Minthogy igazságtalannak tartotta az eljárást, bosszút fogadott azok ellen, akik elüldözték. Követeket küldött Létónak Butó városában lévő jóshelyére, az egyiptomiak szerint ugyanis az a legcsalhatatlanabb jósda, és azt a jóslatot kapta, hogy akkor jön el a bosszúállás ideje, ha a tenger felől majd bronzemberek érkeznek. Pszammétikhosz nemigen hitt a bronzemberek segítségében, idő múltán azonban, hogy, hogy nem, a tengeren portyázó prédaleső kariai270 és ión kalózoknak ki kellett kötniük Egyiptom partjainál. Partra szálltak teljes bronzfegyverzetükben, egy egyiptomi ember pedig, aki sosem látott még bronzfegyveres harcosokat, elsietett Pszammétikhoszhoz a mocsárvidékre, és hírül vitte neki, hogy a tenger felől bronzemberek érkeztek, és pusztítják a környéket. Pszammétikhosz úgy látta, beteljesedett a jóslat, szívesen fogadta hát az iónokat és kariaiakat, s mindent megígért nekik, csak hogy a szövetségesei legyenek. Terve sikerült, majd egyiptomi híveivel és a szövetséges csapatokkal megdöntötte a többi király uralmát271.
153. Így Pszammétikhosz egész Egyiptom ura lett. A memphiszi Héphaisztosz-templomot hamarosan megtoldotta egy délre néző előcsarnokkal, udvart építtetett az Apisz-bikának, hogy amikor megjelenik, ott adják át táplálékát. Ez az udvar az oszlopcsarnokkal szemben van, oszlopok övezik, a közepén képmások állnak, tetőzete pedig nem oszlopokon, hanem óriási, tizenkét pékhüsz magas szobrokon nyugszik.
154. Pszammétikhosz az iónoknak és kariaiaknak, akik uralomra segítették, földbirtokot adományozott a Nílus két partján, és meghagyta, hogy ott telepedjenek le, egymással szemben. Ennek a területnek Tábor272 lett a neve. De nemcsak földet adott, hanem az összes többi ígéretét is beváltotta. Majd egyiptomi gyermekeket küldött hozzájuk, hogy megtanulják a hellén nyelvet. Egyiptomban most ezeknek a gyermekeknek az utódai a tolmácsok. Az iónok és kariaiak sokáig laktak ezen a területen, nem messze a tengertől, Bubasztisz városa alatt, a Nílus péluszioni torkolatánál. Később azonban Amaszisz király áttelepítette őket Memphiszbe273, hogy mint testőrei megvédjék őt az egyiptomiaktól. Egyiptomban való letelepedésükkel teremtett kapcsolatot a hellének és az egyiptomiak között, s ennek jóvoltából ismerjük pontosan a Pszammétikhosz uralkodása idején és később történt egyiptomi eseményeket. Mert ők voltak Egyiptomban az első idegen nyelven beszélő telepesek. Azon a helyen pedig, ahonnan áttelepítették őket, még az én időmben is megvoltak a hajókat vízre bocsátó hengereik274 és összedőlt házaik. Pszammétikhosz így szerezte meg az uralmat egész Egyiptom felett.
155. Az egyiptomi jóshelyről többször megemlékeztem már, de megéri, hogy bővebben beszéljek róla. Ez a jóshely Létó275 szentélye, amely a Nílus úgynevezett szebennütoszi torkolatánál, egy, a tengernél valamivel feljebb fekvő városban épült. A város neve, ahol a jósda áll, mint az imént említettem, Butó276. Ebben a Butóban Apollónnak és Artemisznak is van temploma. A Létó-templom, amely magában foglalja a jósdát, hatalmas építmény, csak az előcsarnoka tíz orgüia magas. Hadd mondjam el, hogy az ott látott dolgok közül mi ejtett a leginkább ámulatba. Az, hogy a Létó szent ligetében álló templom egyetlenegy kőtömbből van kifaragva, s mindegyik fala, akár a magasságukat, akár a hosszúságukat nézzük, negyven pékhüsz. A teteje szintén egyetlen kőtömb, amelynek párkánya négy pékhüsz.
156. Ez a szentély ragadott meg tehát a leginkább. Közvetlenül utána azonban a Khemmisz277 nevű sziget, amely egy hatalmas, mély tóban van a butói szentély közelében, és az egyiptomiak úszó szigetnek mondják. Minthogy én sose láttam se úszó, se mozgó szigetet, nagyon elcsodálkoztam, amikor meghallottam, hogy létezik ilyesmi. A szigeten áll egy nagy Apollón-templom, továbbá egy hármas oltár, sok pálmafa, részben gyümölcstermő, részben gyümölcstelen fa. Az egyiptomiak szerint ezért úszó sziget Khemmisz: Létó, a nyolc első isten egyike Butóban lakott, ahol most jóshelye áll. Ezen a most állítólag úszó, akkor azonban még nem úszó szigeten rejtette el Apollónt, akit Iszisz bízott a gondjaira, és védte meg, amikor Tüphón bejárta és átkutatta a földkerekséget Oszirisz fia után. Apollón és Artemisz ugyanis őszerintük Dionüszosz és Iszisz gyermekei278, s Létó csupán dajkájuk s őrük volt. Apollón neve az egyiptomiaknál Hórosz, Démétéré Iszisz, Artemiszé pedig Bubasztisz. Azt hiszem, ennek a mondának és nem más forrásnak az alapján állította Aiszkhülosz, Euphorión fia – a korábbi írók közül egyedül –, hogy Artemisz Démétér leánya volt. Így lett tehát a sziget, mondják az egyiptomiak, úszó sziget.
157. Pszammétikhosz ötvennégy éven át uralkodott Egyiptomban. Huszonkilenc évet egy szüriai nagyváros, Azótosz279 ostromára fordított, amit azután be is vett. Az összes város közül, amelyet ismerek, ez az Azótosz állta legtovább az ostromot.
158. Pszammétikhosz után fia, Nekósz lett Egyiptom királya. Az ő terve volt a Vörös-tengerbe vezető csatorna280 építése, amelyet később Dareiosz valósított meg. A csatorna hosszában négy nap hajóút, széltében két háromevezős gálya fér el benne, még ha egyszerre hajtják is őket. Bubasztisz fölött belevezették a Nílus vizét, elfolyik az arab Patumosz281 városa mellett, és a Vörös-tengerbe torkollik. Első szakasza az Arábia felé eső egyiptomi sík földet szeli át, ezt fentről a Memphisz irányában húzódó hegység határolja, amelyben a kőbányák vannak. E hegy aljában vezet tovább a csatorna nyugatról keletre, majd szirtszakadékok között délnek kanyarodik, egyenesen az Arab-öbölbe. Az északi tenger és a déli, azaz a Vörös-tenger, illetve az Egyiptomot Szüriától elválasztó Kaszion-hegység és az Arab-öböl közti legrövidebb út pontosan ezer sztadion. Ekkora tehát a legrövidebb út. A csatorna azonban sokkal hosszabb, mert folyvást ide-oda kanyarog. Nekósz király idejében, a csatorna építésekor, százhúszezer egyiptomi ember pusztult el. Nekósz aztán abbahagyta az ásatást, mert egy jóslatból megértette: művének egy barbár ember látja hasznát egykor. Az egyiptomiak mindenkit barbárnak neveznek, aki nem az ő nyelvükön beszél.
159. Abbahagyva a csatorna ásását, Nekósz hamarosan háborús előkészületekbe kezdett. Az északi tengeren, illetve az Arab-öbölben, vagyis a Vörös-tengeren három evezősoros hajókat készíttetett;282 azok a csúszdák, amelyeken vízre bocsátották őket, ma is megvannak. A szüroszok elleni háborúban283 mindjárt használta is őket, de a szüroszokat valójában szárazföldi ütközetben győzte le Magdólosznál284, és elfoglalta Szüria egyik nagyvárosát, Kadütiszt.285 Azt a köntöst, amelyet e csatákban viselt, felajánlotta Apollónnak, és elküldte a Brankhidák286 milétoszi papi nemzetségének. Tizenhat évi uralkodása után halt meg, trónját fiára, Pszammiszra hagyta.
160. Ennek a Pszammisznak287 az uralkodása idején felkeresték Egyiptomot éliszi követek288, akik azzal dicsekedtek, hogy a náluk, Olümpiában megrendezett versenyjátékok szabályai a világon a legigazságosabbak és legtökéletesebbek, és még az okos egyiptomiak sem tudnának jobbat kitalálni. Az élisziek előadták, hogy miért jöttek, s a király összehívta bölcseit, hogy kérdezzék ki az éliszieket, milyen szabályok alapján rendezik meg hát azokat a versenyjátékokat. Az élisziek részletesen válaszoltak, s miután mindent előadtak, kijelentették: azért jöttek, hogy megtudakolják, képesek volnának-e az egyiptomiak valami igazságosabbat javasolni. Hogy erre terelődött a szó, az egyiptomiak megkérdezték az éliszieket: részt vehetnek-e a versenyjátékokon saját polgártársaik. Az élisziek azt válaszolták: ahogy minden szabad hellénnek, nekik is joguk van részt venni a versenyjátékokon, ha akarnak. Az egyiptomiak pedig azt mondták: ha így cselekednek, nagyon is megszegik az igazságosság elvét, hiszen elkerülhetetlenül részrehajlók lesznek saját polgártársaikkal és igazságtalanok az idegen polgárokkal. Ha azért jöttek Egyiptomba, mert igazságosan akarnak eljárni, azt tanácsolnák nekik, hogy a versenyjátékokon csak idegenek részvételét engedélyezzék, de egyetlen éliszi polgárét sem. Ezt tanácsolták tehát az egyiptomiak az éliszieknek.
161. Pszammisz csupán hat évig uralkodott az egyiptomiak felett. Hadjáratot viselt Etiópia ellen,289 de aztán nyomban meghalt. Halála után fia, Apriész290 lett a király. Az ő uralkodása – nem számítva nagyapja, Pszarrimétikhosz uralmát – szerencsésebb volt, mint az összes korábbi királyé, s huszonöt évig ült Egyiptom trónján. Hadat viselt Szidón291 ellen, a tengeren mérte össze erejét a türoszi királlyal. A sors azonban rossz véget rendelt neki, amely utol is érte – a libüai események elbeszélése alkalmából majd részletesebben ismertetem az esetet, itt csak utalok rá. Az történt, hogy Apriész nagy sereget küldött Küréné ellen,292 de vereséget szenvedett. Az egyiptomiak őt okolták a vereségért, és abban a hiszemben, hogy Apriész szántszándékkal küldte őket a veszedelembe, mert pusztulásuk után biztosabban akart uralkodni az egyiptomiak felett, elpártoltak tőle. Mind a csatából hazatértek, mind az elesettek barátai annyira felbőszültek ellene, hogy nyíltan fellázadtak.293
162. A hír hallatán Apriész elküldte a lázadókhoz Amasziszt,294 hogy beszéljen a lelkükre és csillapítsa le őket. Amikor azonban Amaszisz megérkezett és belefogott békéltető beszédébe, a háta mögé lépett egy egyiptomi és egy sisakot nyomott a fejébe, s kijelentette, hogy királlyá koronázta Amasziszt. Mint hamarosan kitűnt, nem is volt kedve ellenére. Mert alighogy királyukká kiáltották ki az elpártolt egyiptomiak, azonnal készülődni kezdett Apriész ellen. Erre a hírre Apriész elküldte Amasziszhoz udvarának egyik tekintélyes egyiptomi tagját, Patarbémiszt, hogy hozza elébe élve vagy halva. Patarbémisz megérkezett, és nyomban felszólította Amasziszt, hogy kövesse. Amaszisz, aki éppen lovon ült, felemelkedett, szellentett egyet, és odavetette, hogy ezt vigye el Apriésznak. Patarbémisz azonban újból felszólította, hogy a parancs szerint jelenjék meg a király színe előtt. Amaszisz azt mondta, hogy maga is erre készül, csak meg ne haragudjon Apriész, ha nem egyedül látogatja meg, hanem másokat is visz magával. Patarbémisz megértette, mire céloznak Amaszisz szavai, meg hát a készülődést is látta, gyorsan visszatért tehát, hogy minél hamarabb tájékoztassa a helyzetről a királyt. Minthogy azonban Amaszisz nélkül tért haza, Apriész nem adott neki módot a magyarázkodásra, hanem dühében levágatta orrát-fülét. Mikor az Apriész pártján lévő egyiptomiak meglátták, hogy legtekintélyesebb emberüket micsoda gyalázat érte, habozás nélkül átálltak a másik félhez, és megadták magukat Amaszisznak.
163. Apriész az újabb elpártolás hírére felfegyverzett segédcsapatokkal indult az egyiptomiak ellen, s magával vitte a kariaiak és iónok mintegy harmincezer főnyi zsoldosseregét is. Ekkor az övé volt még a szaiszi királyi palota295, ez a hatalmas, híres épület. Apriész emberei felvonultak az egyiptomiak, Amaszisz csapatai pedig az idegenek ellen. Mómemphisz296 városánál mindkét fél elszánta magát a döntő ütközetre.297
164. Az egyiptomi nép hét osztályra oszlik. Ezek: a papok, a harcosok, a marhapásztorok, a kanászok, a kereskedők, a tolmácsok és a hajósok. Ennyi osztályból áll az egyiptomi nép, s egy-egy osztályt arról a foglalkozásról neveztek el, amelyet űz. A harcosokat kalasziriszeknek298 és hermotübiszeknek hívják, azoknak a nomoszoknak299 az alapján, amelyekből valók, mert egész Egyiptom nomoszokra van felosztva.
165. A hermotübiszek nomoszai300 ezek: Buszirisz, Szaisz, Khemmisz, Paprémisz, az úgynevezett Proszópitisz-sziget, valamint Nathósz egyik fele.301 Ezekből kerülnek ki a hermotübiszek, akiknek száma, ha nagyon sokat mondunk, százhatvanezer. Ezek nem tanulnak ki mesterséget, csakis katonáskodással foglalkoznak.
166. A kalasziriszek ezekben a nomoszokban laknak: Thébai, Bubasztisz, Aphthitész, Tanisz, Mendész, Szebennütosz, Athribitész, Pharbaithosz, Thmuitész, Onuphitész, Anüszisz, Müekphoritész.302 Ez az utóbbi sziget Bubasztisz városával átellenben. Ezekből kerülnek ki tehát a kalasziriszek, akiknek száma, ha nagyon sokat mondunk, kétszázötvenezer. Nekik sem szabad semmiféle mesterséget űzniük, csak a harc tudományához értenek, s ez a hagyomány apáról fiúra száll köztük.
167. Hogy a hellének vajon ezt a nézetet is az egyiptomiaktól vették-e át, én bizony nehezen tudnám eldönteni. Azt mindenesetre tapasztalom, hogy a thrákok, a szküthák, a perzsák, a lüdiaiak, csaknem az összes barbár nép szemében nem sok becsülete van az olyan embereknek, akik valamilyen mesterséggel foglalkoznak, azokat viszont, akik nem értenek a kézművességhez, és kiváltképp a hadi tudományban jártasak, nemeseknek tartják. Ezt a nézetet átvették a hellének, köztük elsősorban a spártaiak; még a korinthosziak tartják leginkább valamire a kézműveseket.
168. Egyiptomban a papokon kívül csupán a katonáknak volt meg az a kiváltsága, hogy fejenként tizenhét arura kiváló minőségű, adómentes szántóföldet kaptak. Egy arura akkora négyzetet tesz ki, amelynek minden oldala száz egyiptomi pékhüsz, az egyiptomi pékhüsz pedig azonos a szamoszival. Ezt a kiváltságot valamennyi harcos megkapta. Volt azonban egy másik kiváltságuk is, amelyet csakis felváltva és sohasem egyszerre élvezhettek: a király testőrségében évente ezer kalaszirisz és ugyanennyi hermotübisz teljesített szolgálatot, akik az említett termőföldön kívül napi öt mina kenyeret, két mina marhahúst és négy kancsó bort kaptak fejenként, mert hagyományosan ennyi volt a testőrök járandósága.
169. Miután Apriész a segédcsapatokkal, Amaszisz a teljes egyiptomi haderővel megérkezett Mómemphisz alá, összecsaptak. Az idegenek vitézül harcoltak ugyan, de mert kevesebben voltak, vereséget szenvedtek. Apriész állítólag annyira szilárdnak gondolta uralmát, hogy szentül hitte: még egy isten sem képes megfosztani hatalmától. Ebben az ütközetben azonban vereséget szenvedett, s mivel élve maradt, fogolyként303 elhurcolták Szaiszba, egykori palotájába, amely Amaszisz birtokába került. Amaszisz egy ideig a palotában tartotta és jól bánt vele. Végül azonban az egyiptomiak mondogatni kezdték, hogy nagy igazságtalanság mindnyájuk ellenségét etetni-itatni, erre Auraszisz átadta Apriészt az egyiptomiaknak, akik megfojtották, majd eltemették ősei sírboltjába304. Ez a sírbolt Athén templomának legbelső szentélyében, a bejárattól balra található. Szaiszban305 azokat a királyokat, akik ebből a nomoszból származtak, mindig ide temették. Itt van Amaszisz sírja is, bár valamivel távolabb a belső szentélytől, mint Apriészé és Apriész őseié, a szentély udvarában. Ez az udvar kőből épült nagy oszlopcsarnok, amelyet pálmafákat utánzó oszlopok és egyéb drága díszítmények tesznek még pompásabbá. A koporsó a csarnok közepén, egy kétszárnyú ajtós fülkében nyugszik.
170. Itt, a szaiszi Athéna szentélyében, a templom mögötti fal tövében sorakoznak azoknak a sírjai is, akiknek nevét most szentségtörésnek tartanám kimondani.306 Ezen a szent területen hatalmas kőobeliszkek magasodnak, mellettük kőkerítéssel övezett tó,307 amely, akkor úgy láttam, éppen olyan és akkora, mint Déloszban az úgynevezett "kerek tó".
171. E tavon adják elő éjszaka drámai formában valaki szenvedéseit, és az alkalmat az egyiptomiak misztériumnak nevezik.308 Ezekről a színjátékokról többet is tudok, de nem beszélhetek róluk, mint ahogy a hellének körében Theszinophoriának309 nevezett Démétér‑ünnepről  sem mondhatok többet, csak amennyi megengedett. Ezt az ünnepet Danaosz leányai hozták Egyiptomból, s ők tanították meg szertartásaira a pelaszg asszonyokat. Később, mikor a dórok az egész Peloponnészoszról elűzték az ott lakókat, megszűnt az ünnep is, s csak az egyetlen ott maradt peloponnészoszi nép, az arkadiai üli meg.
172. Így érte el háta végzet Apriészt, s utána Amaszisz lett a király, aki a szaiszi nomoszban, Sziuph310 városában született. Amasziszt az egyiptomiak kezdetben lenézték és nem nagyon tisztelték, hiszen azelőtt közönséges polgár volt, nem származott előkelő családból.311 Később azonban bölcs és mérsékelt viselkedésével elnyerte népe jóindulatát. Számtalan kincse közt volt egy arany lábmosó edénye, amelyben maga és lakomavendégei mindig lábat mostak. Hát ezt az edényt Amaszisz összetörette, istenszobrot készíttetett belőle, és a legalkalmasabbnak látszó helyen felállíttatta, az egyiptomiak pedig nagy tisztelettel közelítettek a szoborhoz. Mikor Amaszisz hírét vette a dolognak, összehívta az egyiptomiakat, és elmondta nekik, hogy a szobor, amelyet annyira tisztelnek, lábmosó edényből készült, amelybe beleköptek, belevizeltek. Nos hát, jelentette ki, vele magával, aki azelőtt egyszerű polgártársuk volt, most pedig királyuk lett, sem más a helyzet, mint a lábmosó edénnyel, így hát őt is tiszteletben és megbecsülésben kellene részesíteniük. Így szerezte meg az egyiptomiak jóindulatát, akik ettől fogva készséges alattvalói voltak.
173. Idejét a következőképpen osztotta be. Kora reggeltől addig, amíg a piac meg nem telt, szorgalmasan intézte az elébe terjesztett ügyeket, utána azonban iddogálni312 kezdett, ingerkedett ivótársaival, haszontalanságokkal és bolondozással mulatozott. Nem tetszett ez barátainak, s a következő szavakkal figyelmeztették: "Ó, király, nem méltó hozzád ez a léha, könnyelmű életmód. Neked, fenségedhez illően, egész álló nap fényes trónusodról kellene intézned az ügyeket, mert akkor az egyiptomiak látnák, milyen kiváló ember az uralkodójuk, s mindjárt jobban vélekednének rólad. Mert most semmiképpen sem viselkedsz királyhoz méltán!" Ő azonban így válaszolt nekik: "Akinek íja van, akkor ajzza fel, amikor szüksége van rá, különben nem, mert ha mindig felajzva tartaná, eltörne, s nem tudná hasznát venni, amikor kell. Nos, ilyenforma az emberi természet is. Ha szüntelenül csak komoly dolgokkal foglalkozna, és nem mulatozna olykor könnyeden, észrevétlenül, megőrülne vagy eltompulna. Minthogy én ezt tudom, mindkettőt megteszem."
174. Ezt felelte hát barátainak. Arnasziszról különben azt beszélik, hogy mielőtt király lett volna, már akkor is csípős nyelvű, iszákos és gátlástalan ember volt. Mikor kifogyott a pénzből, ami a mulatozásaihoz és ivászataihoz kellett, lopni se átallott. Azok, akik azt mondták, hogy eltulajdonította értékeiket – ő pedig tagadta –, nemegyszer elvitték egy-egy közeli jóshelyre, s a jósdák olykor bűnösnek találták, olykor ártatlannak.313 Amikor pedig király lett, így tett. Azokkal az istenekkel, akiknek szentélyeiben felmentették a lopás vádja alól, nem törődött, templomaik fenntartásához nem adott pénzt, áldozatot nem mutatott be nekik: nem érdemlik meg, mondogatta, mert valótlan jóslatot adtak. Azoknak az isteneknek a templomait viszont, akik rábizonyították a tolvajlást, bőkezűen támogatta, mert úgy tartotta, hogy azok az igazi istenek, akik nem adnak hazug jóslatot.
175. Szaiszban pompás oszlopcsarnokot emeltetett Athéna tiszteletére. Az épület magassága és nagysága, az építéséhez felhasznált kövek mennyisége és minősége tekintetében mindenkin túl akart tenni. Óriási szobrokat, hatalmas férfiszfinxeket faragtatott, de még a javítások céljára is hatalmas kőtömböket hozatott; a kisebbeket a Memphisz melletti kőbányából, a nagyobbakat a Szaisztól húsznapi hajóútra lévő Elephantiné városából. Az összes között a legcsodálatosabbnak azt az egyetlen kőtömbből faragott elephantinéi házat314 tartom, amelynek csak az odaszállítása kétezer ember – csaknem mind képzett hajós – háromévi munkáját emésztette fel. A ház kívül huszonegy pékhüsz hosszú, tizennégy pékhüsz széles, nyolc pékhüsz magas, belül tizennyolc pékhüsz és egy pügón hosszú, tizenkét pékhüsz széles, öt pékhüsz magas. A szentély bejárata előtt áll. A hagyomány szerint azért nem vontatták be a templomba, mert amikor már régóta fáradoztak és majd belerokkantak a munkába, hangosan felsóhajtott, Amaszisznak pedig megesett a szíve rajta, és nem engedte, hogy beljebb vontassák a házat. Mások szerint az emelőrudakat kezelő munkások egyike meghalt, s Amaszisz ezért nem vontatta be a szentélybe a házat.
176. Amaszisz a többi híresebb szentélynek is felajánlott adományokat, amelyeknek már csak nagysága is ámulatba ejt. Memphiszben például a Héphaisztosz-szentély előtt helyeztetett el egy hanyatt fekvő, óriási szobrot, amelynek hossza hetvenöt láb. Ugyanazon az alapzaton, a nagy szobor két oldalán két, azonos kőből készült, húsz láb magas szobor áll. Szaiszban is látható egy kőszobor,315 mint a memphiszi, éppolyan hanyatt fekvő helyzetben. A memphiszi Iszisz-templomot is Amaszisz építtette, amely szintén hatalmas, bámulatos építmény.
177. Azt mondják, hogy Amaszisz uralkodásának idejére esett Egyiptom fénykora, mert ekkor volt a folyam a legbőkezűbb a földhöz, a föld pedig az emberekhez, s az országban húszezer, sűrűn lakott város emelkedett. Amaszisz vezette be Egyiptomban azt a törvényt,316 hogy minden egyiptomi köteles évente a nomosz kormányzója előtt igazolni, hogy miből tartja fenn magát, s aki ezt elmulasztotta, vagy nem tudta bebizonyítani, hogy becsületes jövedelemből él, halállal lakolt. Az athéni Szolón az egyiptomiaktól vette át és az ő példájukra vezette be városában ezt a törvényt, amely olyan tökéletes, hogy Athénban ma is érvényben van.
178. Amaszisz kedvelte a helléneket, amit sok alkalommal kimutatott. Azoknak a helléneknek, akik Egyiptomban kívántak letelepedni, kijelölte lakóhelyül Naukratisz317 városát, azoknak pedig, akik nem akartak állandóan ott lakni, csak időnként arrafelé hajóztak, külön területet adományozott, hogy oltárokat emelhessenek isteneiknek és szentélykörzeteket létesíthessenek. A hellének legnagyobb, legnevezetesebb és leglátogatottabb szentélykörzete az úgynevezett Hellénion318 volt, amelyet közösen alapítottak ezek a városok. Az ión városok közül Khiosz, Teósz, Phókaia és Klazomenai, a dórok közül Rhodosz, Knidosz, Halikarnasszosz és Phaszélisz, valamint egyetlen aiol város, Mütiléné. A Hellénion tehát ezeknek a városoknak a birtokában van, és ezek felügyelnek az itteni kereskedelemre is. A többi város hiába jelentené be igényét erre a szentélykörzetre, nem érne célt. Így aztán az aiginaiak a maguk erejéből külön szentélyt alapítottak Zeusznak,319 a szamosziak Hérának, a milétosziak pedig Apollónnak.
179. Régen Egyiptomban Naukratiszon kívül nem volt egyetlen kereskedelmi központ320 sem. Ha egy kereskedő odatévedt a Nílus valamelyik torkolatához, meg kellett rá esküdnie, hogy nem szándékosan került oda, s azt is esküvel kellett megfogadnia, hogy nyomban elvitorlázik a kanóboszi torkolathoz. Ha pedig az ellenszél321 miatt nem tudott odahajózni, áruját át kellett rakodnia bárkákba, s a Deltát megkerülve kellett Naukratiszba szállítania. Ilyen kivételes volt Naukratisz helyzete.
180. Delphoiban váratlanul leégett a régi templom, s az új templom építését322 az amphiktüonia-szövetség vezetői háromszáz talantonért bérbe adták, amely összeg negyedrésze a delphoiakat terhelte. A delphoiak tehát körbejárták a városokat adományokért, s gyűjtő körútjuk során Egyiptomból nem csekély adományokat szereztek, mert Amaszisztól ezer talanton timsót323 kaptak, az Egyiptomban letelepedett hellénektől pedig húsz minát.
181. Amaszisz baráti szerződést és szövetséget kötött a kürénéiekkel,324 s kitüntetésképpen onnan hozott magának feleséget: talán csakugyan hellén asszonyt kívánt feleségül, talán így akarta megerősíteni szövetségét a kürénéiekkel. Egyesek úgy mondják, Battosz,325 mások, hogy Arkeszilaósz, ismét mások, hogy egy tekintélyes polgár, Kritobulosz leányát, Ladikét vette feleségül. De mikor együtt hált vele, hiába közösült korábban más nőkkel, vele nem volt képes. Többször is így történt ez, végtére Amaszisz így szólt Ladikéhoz: "Asszony, te engem valamilyen praktikával megbabonáztál, de ne félj, nem kerülheted el sorsod: a legrútabb halállal fogsz lakolni, ami csak kijuthat egy asszonynak!" Ladiké kétségbeesetten védekezett a vád ellen, de sehogy sem tudta Amaszisz szívét meglágyítani. Ezért aztán fogadalmat tett Aphroditénak,326 hogy ha a következő éjjel Amaszisz képes lesz közösülni vele – mert különben irgalmatlanul beváltja fenyegetését –, fogadalmi ajándékul küld neki egy szobrot Kürénébe. A fogadalom után Amaszisz mindig képes volt közösülni az asszonnyal, amit el nem mulasztott volna, valahányszor meglátogatta, s nagyon meg is kedvelte feleségét. Ladiké pedig beváltotta az istennőnek tett fogadalmát, elkészíttette s Kürénébe küldte a szobrot, amely még az én időmben is épségben állt a város szélén. Mikor Kambüszész leigázta Egyiptomot, kikérdezte Ladikét, hogy kicsoda, és sértetlenül visszaküldte Kürénébe.
182. Amaszisznak Hellaszban is vannak fogadalmi ajándékai. Kürénébe egy aranyozott Athéna-szobrot s egy saját magáról festett képet küldött, Athéna lindoszi templomába327 két kőszobrot s egy szemrevaló vászon mellvértet,328 Szamoszba Hérának két, saját magát ábrázoló, fára festett képmását, amelyek az én időmig ott álltak a szentély ajtaja mögött. Szamoszba azért küldött adományt, mert vendégbarátság fűzte Polükratészhoz,329 Aiakész fiához. Lindoszt viszont nem vendégbaráti kötelezettsége miatt ajándékozta meg, hanem azért, mert a lindoszi Athéna-szentélyt a hagyomány szerint Danaosz leányai alapították, mikor Aigüptosz fiai elől menekültek. Ezek voltak tehát Amaszisz fogadalmi ajándékai. Ő volt különben Küprosz330 meghódítója is, s ő kényszerítette a szigetet adófizetésre.

HARMADIK KÖNYV

1. Ez ellen az Amaszisz ellen hadjáratot indított Kambüszész, Kürosz fia, aki nemcsak saját alattvalóit vitte magával, hanem rajtuk kívül a hellének közül az iónokat és aiolokat is. A háború pedig a következő okból tört ki. Kambüszész követet küldött Egyiptomba, hogy megkérje neki Amaszisz leányának a kezét. Egy egyiptomi ember tanácsára tett így, aki megharagudott Amasziszra, mert az összes egyiptomi orvos közül éppen őt szakította el feleségétől és gyermekeitől, és küldte el Perzsiába, amikor Kürosz a legkiválóbb egyiptomi szemorvost kérte Amaszisztól. Ezért haragudott tehát ez az egyiptomi orvos Amasziszra, s ezért beszélte rá Kambüszészt, hogy kéresse meg Amaszisz leányát, mert ha Amaszisz odaadja a leányt, gyötörni fogja szívét az elválás fájdalma, ha nem, ellenségévé teszi Kambüszészt. Amaszisz, akit nyugtalanított és félelemmel töltött el a perzsák hatalma, nem tudta eldönteni, hogy odaadja-e a leányt vagy sem, hiszen jól tudta, hogy leányát Kambüszész nem feleségévé, hanem ágyasává akarja tenni. Hosszú töprengés után a következő megoldást választotta. Volt Apriésznak, az előző királynak egy sudár termetű, vonzó küllemű leánya, a család egyetlen még élő sarja: Nitétisz. Amaszisz, szép ruhákban, arany ékszerekkel felékesítve, ezt a leányt küldte el a perzsákhoz mint saját leányát. Kambüszész szívesen fogadta a leányt, atyja nevén szólította, de Nitétisz idő múltán így szólt hozzá: "Nem tudod, királyom, hogy Amaszisz becsapott? Mert ékesen feldíszítve engem küldött el hozzád a saját leányaként, holott az én atyám Apriész, aki Amaszisz előtt volt a király, de akit ő és a többi egyiptomi egy lázadásban megölt." A leány szavai annyira felháborították Kambüszészt, Kürosz fiát, hogy nyomban hadat indított Egyiptom ellen. Így mesélik el ezt a dolgot a perzsák.
2. Az egyiptomiak viszont ki akarják sajátítani maguknak Kambüszészt, és azt állítják, hogy Apriésznak ez a leánya Kambüszész anyja volt, s hogy Amaszisz leányának kezét Kürosz, nem pedig Kambüszész kérte meg. De hiába hajtogatják, nem mondanak igazat. Hiszen tudniuk kellene – ha valaki, akkor az egyiptomiak igazán ismerik a perzsa szokásokat –, hogy először is a perzsáknál fattyúból nem lehet király, ha van törvényes fiú utód, másodszor, hogy Kambüszész anyja nem egyiptomi asszony volt, hanem Kasszandané, az Akhaimenidák nemzetségéből való Pharnaszpész leánya. Ők azonban az igazság elferdítése árán is be akarják bizonyítani, hogy rokonságban állnak Kürosz családjával. Ez a szándék rejlik állításuk mögött.
3. Beszélik viszont azt is – én azonban nem hiszem –, hogy egy perzsa asszony egyszer meglátogatta Kürosz feleségeit, s amikor meglátta Kasszandané szép és fejlett gyermekeit, nagyon megcsodálta és megdicsérte őket, de Kasszandané, Kürosz felesége kifakadt: "Hiába vannak ilyen szép gyermekeim, Kürosz mégis lenéz engem, s csak az Egyiptomból való asszonyt tiszteli!" A Nitétisz miatt érzett elkeseredésében beszélt így. Erre Kasszandané legidősebb fia, Kambüszész megszólalt: "Ne félj, anyám, ha majd férfi leszek, elintézem, hogy Egyiptomban alulra kerüljön, ami most felül van, és felülre, ami alul." Tízéves volt akkor, amikor ezt mondta, s szavaival bámulatba ejtette az asszonyokat. Kambüszész pedig nem felejtette el ígéretét, s amikor férfikorában király lett, háborút indított Egyiptom ellen.
4. Ezen a hadjáraton történt meg a következő esemény is. Amaszisz zsoldosai között volt egy halikarnasszoszi származású eszes és vakmerő katona, Phanész. Ez az ember valamilyen okból megharagudott Amasziszra, hajón megszökött Egyiptomból, és fel akarta keresni Kambüszészt. Minthogy azonban nagy tekintélyben állt a zsoldosok között, és igen jól ismerte az egyiptomi viszonyokat, Amaszisz mindenáron el akarta fogatni, ezért utánaküldte leghűségesebb heréltjét egy három evezősoros hajón. A herélt el is fogta őt Lükiában, mégsem vitte vissza Egyiptomba, mert Phanész ügyes csellel kijátszotta: lerészegítvén őreit átszökött Perzsiába. Mikor aztán az Egyiptom elleni hadjárat kezdetén Kambüszész nem tudta, milyen irányban vonuljon át a víztelen sivatagon, elébe járult Phanész, töviről hegyire leleplezte előtte Amaszisz hadi dolgait, majd azt is megmondta, milyen irányba haladjon. Végül azt tanácsolta Kambüszésznak, hogy küldjön követeket az arabok uralkodójához, és kérjen szabad átvonulást. Mert ezen az egyetlenegy úton lehetett eljutni Egyiptomba.
5. A terület Phoinikiától Kadütisz1 város határáig terjedő része az úgynevezett palesztinai szüroszok tulajdona, a Kadütisz – véleményem szerint Szardisznál alig kisebb város – és Iénüszosz közti tengerparton található kikötők pedig az arabok birtokában vannak. Iénüszosztól kezdve a Szerbónisz-tóig a vidék ismét a szüriaiaké, s itt húzódik végig, egészen a tengerig a Kaszion-hegyvonulat. S a Szerbónisz-tónál, amelyben a monda szerint Tüphón rejtőzködik, már az egyiptomiak országa kezdődik. Az Iénüszosz városa, a Kaszion-hegység és a Szerbónisz-tó között elterülő széles vidéken, amelyet három nap alatt lehet bejárni, nincs egyetlen csepp víz sem.
6. S itt kell megjegyeznem valamit, amit az Egyiptomba hajózók közül kevesen figyeltek meg. Egész Hellaszból, sőt Phoinikiából is, évenként kétszer borral tele cserépkorsókat szállítanak Egyiptomba, ahol, nyugodtan állíthatom, egyetlenegy ilyen edényt sem lehet látni. De hát akkor hova lesznek? – kérdezhetné bárki. Mindjárt megmagyarázom. A nomoszok elöljárói azt a feladatot kapták, hogy minden boroskorsót összegyűjtsenek a saját területükön, és elküldjék Memphiszbe. Memphiszben teletöltik a korsókat vízzel, és elszállítják Szüria víztelen vidékeire. Így aztán az Egyiptomba került és ott kiürített cserépedények egymás után mind Szüriába jutnak el.
7. Mihelyt a perzsák elfoglalták Egyiptomot, ők is megszervezték az Egyiptommal való közlekedést, és az említett módon gondoskodtak róla, hogy a terület vízhez jusson. Akkoriban azonban még nem látták el vízzel, ezért Kambüszész, megfogadva a halikarnasszoszi idegen tanácsát, követeket küldött az arabok uralkodójához, engedélyt kért a sereg átvonulására, s miután kölcsönösen biztosították egymást bizalmukról, meg is kapta, amit kért.
8. Nincs még egy emberfajta, amely akkora tiszteletben tartaná a szerződést, mint az arabok, amelyet ők így kötnek meg. Ha két embernek az a szándéka, hogy szerződést köt egymással, odaáll közéjük egy harmadik, és egy éles kődarabbal vágást ejt tenyerükön, a hüvelykujjuk mellett. Majd mindkettőjük köpenyéből kiszakít egy-egy darabkát, átitatja a vérükkel, rákeni a vért arra a hét kavicsra, amelyet már előzőleg odatettek közéjük, és közben fennhangon idézi tanúnak Dionüszoszt és Uraniát. Végül az a fél, aki a szerződést kezdeményezte, bemutatja barátainak a másik szerződőt – már akár idegen, akár honfitársa –, s a barátok elismerik a szerződés érvényességét. Az istenek közül csupán Dionüszosz és Urania létezésében hisznek, és azt állítják, hogy a hajukat Dionüszosz módjára nyírják körbe, a halánték körül lenyesve. Dionüszoszt Orotalnak, Uraniát pedig Alilatnak nevezik.
9. Az arab király megkötötte a szerződést Kambüszész követeivel, majd így tett. Az összes tevéjét megrakatta vízzel töltött tevebőr tömlőkkel, aztán pedig elvonult a víztelen sivatagba, és ott várta meg Kambüszész seregét. Ezt meséli a valószínűbb hagyomány, de mert fennmaradt egy másik, kevésbé hihető változat is, azt is el kell mondanom. Van Arábiában egy Korüsz nevű nagy folyó, amely az úgynevezett Vörös-tengerbe ömlik. E szerint a másik elbeszélés szerint az arab király marha- és más bőrökből olyan hosszú vezetéket varratott, amely a folyótól a víztelen pusztaságig ért, s abban vezettette oda a vizet, de előbb hatalmas medencéket ásatott a pusztában a víz befogadására és tárolására. A folyótól a víztelen puszta tizenkét napi járóföldre van, s úgy mondják, a király a három vezetékben három különböző helyre vezettetett vizet.
10. Pszamménitosz, Amaszisz fia, a Nílus úgynevezett péluszioni torkolatánál táborozott le seregével, és ott várta Kambüszészt. Amikor ugyanis Kambüszész Egyiptom ellen vonult, Amaszisz már nem élt. Negyvennégy évi uralkodás után halt meg, ezek alatt az évek alatt nem érte nagyobb csapás. Halála után bebalzsamozták, s az általa épített szentély egyik sírkamrájában temették el. Már Pszamménitosz ült a trónon, mikor az egyiptomiak rendkívüli csodának lehettek tanúi: eső esett az egyiptomi Thébaiban, amire a helybeliek állítása szerint se addig, se később, legalábbis az én időmig, nem volt példa. Egyiptom felső részében ugyanis soha nem esik eső, és akkor Thébaiban is csak néhány csepp hullott.
11. A perzsák átvonultak a víztelen pusztán, letáboroztak az egyiptomiak közelében, és készülődtek az ütközetre. Az egyiptomi seregben szolgáló ión és kariai zsoldosok megharagudtak Phanészra, hogy idegen sereget hozott Egyiptom nyakára. Bosszút esküdtek ellene, és ezt eszelték ki. Phanész Egyiptomban maradt gyermekeit elfogták, a táborba hurcolták, kiraktak a két sereg tábora közé egy nagy üstöt, a gyermekeket apjuk szeme láttára feldarabolták és bedobálták az üstbe. Amikor az összes gyermekkel végeztek, az üstbe bort és vizet öntöttek, és a zsoldosok valamennyien ittak a véres léből. Ezután megkezdődött az ütközet. A csata rendkívül heves volt, mindkét oldalon sokan estek el, s végül az egyiptomiak vereséget szenvedtek.
12. Azon a helyen valami rendkívüli jelenséget tapasztaltam, amire az ott lakók figyelmeztettek. A csatában elesettek csontjából két külön halmot emeltek: egyik oldalon tornyosultak a perzsák csontjai – mert a perzsa holttesteket már eleve különválasztották a másik oldalon pedig az egyiptomiaké. A perzsa koponyák olyan puhák, hogy ha megdobják őket egy kaviccsal, az is lyukat üt rajtuk, az egyiptomiak viszont olyan kemények, hogy egy nagy kővel sem könnyű betörni őket. A dolgot azzal magyarázzák, és nem is hihetetlen, hogy az egyiptomiak kisgyermek koruk óta borotválják a fejüket, ezért koponyájuk megkeményedik a napsütéstől. Emiatt nem hull ki a hajuk sem, hiszen Egyiptomban alig látni kopasz embert. Ezért olyan kemény tehát a koponyájuk. A perzsák koponyája viszont azért puha, mert kiskoruktól kezdve föveget viselnek. Ennyit tudtam meg a koponyákról. Ilyen perzsa koponyákat láttam különben Paprémisznál is, azoknak a csontjai között, akik Dareiosz fiával, Akhaimenésszel hullottak el a libüai Inarósz elleni ütközetben.2
13. Az egyiptomiak a vesztett ütközet után rendezetlen sorokban menekültek, s a perzsák Memphiszben ostromzár alá vették őket. Kambüszész perzsa követe egy mütilénéi gályán3 hajózott el hozzájuk a folyón, és azt az üzenetet vitte, hogy adják meg magukat. Amikor azonban az egyiptomiak meglátták a Memphiszbe érkezett hajót, kirohantak a falak mögül, összetörték a hajót, a rajta lévő embereket darabokra szaggatták, s a véres testrészeiket bevonszolták a városba. Kambüszész ezután ostromzár alá vette és megadásra kényszerítette őket. A szomszédos libüaiak, az egyiptomiak sorsa feletti riadalmukban, harc nélkül meghódoltak, tudomásul vették a rájuk kivetett adót, sőt még ajándékokat is küldtek Kambüszésznek. Küréné és Barké lakói éppúgy megrémültek, mint a libüaiak, és ugyanúgy jártak el, mint ők. Kambüszész a libüaiak ajándékait szívesen fogadta, de a kürénéiekét megvetéssel, gondolom, azért, mert kevesellte. A kürénéiek ugyanis ötszáz mina ezüstöt küldtek. Kambüszész belemarkolt az ezüstbe és szétszórta katonái között.
14. Tíz nappal Memphisz bevétele után Kambüszész Pszamménitoszt, aki mindössze hat hónapig volt uralkodó, más egyiptomiakkal együtt kivitette a külvárosba, s állhatatosságát a következő módon tette próbára. Rabszolgaruhába öltöztette a király leányát, egy korsóval vízért küldte, s hasonló öltözetben vele küldött más előkelő egyiptomi leányokat is. Amikor ezek a leányok sírva-jajgatva elhaladtak anyáik előtt, az anyák is mind jajgatásban törtek ki, Pszamménitosz azonban bár mindent látott, lesütötte szemét és mereven bámulta a földet. Amikor a korsóvivő leányok csapata elhaladt, Kambüszész a király fiát küldte arra kétezer egyiptomi ifjúval együtt, nyakukon kötéllel, szájukban zablával. Ezeket kivégzésre hurcolták, hogy megbűnhődjenek a Memphiszben összetört hajóért és a mütilénéiek meggyilkolásáért. A perzsa király bírái ugyanis úgy határoztak, hogy minden emberért tíz egyiptominak kell meghalnia. A király látta elvonulásukat, felfedezte a halálra ítéltek között a tulajdon fiát is, de hiába sírt és jajgatott körülötte a többi egyiptomi, ő ugyanúgy viselkedett, mint az előbb. Amikor elvonult a menet, Pszamménitosz észrevett egy öregembert, akit korábban gyakran látott vendégül királyi asztalánál – ez az ember elvesztette vagyonát, és most is koldusként könyöradományokat kért a katonáktól. Amikor ez az ember elment Auraszisz fia, Pszamménitosz s a körülötte ülő egyiptomiak mellett, Pszamménitosz hirtelen felismerve, feljajdult, és nevén szólítva vendégbarátját, fájdalmában öklével verdeste a fejét. A köréjük állított őrök minden alkalommal részletesen beszámoltak Kambüszésznak, hogy miként viselkedett Pszamménitosz. Kambüszész elcsodálkozott azon, amit hallott, és megkérdeztette egy emberrel. "Pszamménitosz, urad, Kambüszész azt kérdezteti tőled, hogy miért nem sírtál akkor, mikor láttad leányod gyalázatát, fiad halálba indulását, és miért vetted annyira szívedre a koldus sorsát, aki, tudomása szerint, nem is rokonod." Pszamménitosz erre így válaszolt: "Kürosz fia! Családomat akkora szerencsétlenség érte, hogy nem tudok már sírni fölötte, barátomnak szomorú sorsa viszont kicsalta könnyeimet, mert ő vagyonát és boldogságát elveszítve, öregkorára koldusbotra jutott." Jelentették a választ Kambüszésznak, aki úgy találta, hogy Pszamménitosz valóban helyesen szólt. Mint az egyiptomiak mesélik, a lüd Kroiszosz, aki elkísérte Kambüszészt Egyiptomba, még sírva is fakadt, s könnyeztek az ott lévő perzsák is. Magán Kambüszészon is erőt vett a részvét, s nyomban parancsot adott, hogy mentsék meg a király halálra ítélt fiát, őt magát pedig hozzák be a külvárosból és vezessék elébe.
15. De a követek már nem találták életben a király fiát, mert őt végezték ki először. Pszamménitoszt viszont elvezették Kambüszész elé, s ettől fogva ott élt a környezetében, és nem érte bántódás. S ha később nem bizonyul rá, hogy cselszövésekbe bonyolódott, talán még Egyiptom kormányzását is rábízzák, mert a perzsák megbecsülik a királyok fiait, és még ha az atyák elpártolnak is tőlük, a fiúnak általában visszaadták a hatalmat. Ezt a gyakorlatot sok példa bizonyítja, mindenekelőtt a libüai Thannürasznak, Inarósz fiának az esete, aki visszakapta apja trónját, továbbá Amürtaiosz fiának, Pauszirisznak az esete, aki szintén visszanyerte apja uralmát, noha Inarósznál és Amürtaiosznál senki sem okozott több bajt a perzsáknak. Pszamménitosz azonban összeesküvést szőtt, és ezért elnyerte büntetését. Amikor ugyanis Kambüszész megtudta, hogy fel akarja lázítani ellene az egyiptomiakat, bikavért itatott vele,4 s így fejezte be életét Pszamménitosz.
16. Kambüszész Memphiszből Szaisz városába ment, hogy előre eltervelt szándékát végrehajtsa.5 Bevonult Amaszisz palotájába, és előhozatta a sírkamrából Amaszisz holttestét. Amikor ez megtörtént, megparancsolta, hogy korbácsolják meg a hullát, tépjék ki a haját, szurkálják össze, és minden módon gyalázzák meg. De emberei lassan belefáradtak, mert a bebalzsamozott holttest szívós volt és nem esett szét, mire Kambüszész elrendelte, hogy égessék el. Ez azonban szentségtörő parancs volt, mert a perzsák a tüzet istenként tisztelik, és sem a perzsák, sem az egyiptomiak szokása nem engedi a holttestek elégetését. A perzsák azért nem engedik ezt, mert őszerintük istentelenség emberi holttestet ajánlani az istennek, az egyiptomiak pedig azért, mert az ő felfogásuk szerint a tűz eleven állat, amely mindent felfal, amit adnak neki, s ha jóllakott, táplálékával együtt elenyészik. Az egyiptomiaknál nem szabad emberi holttestet vadállatok martalékául hagyni, s azért is balzsamozzák be a halottakat, hogy a férgek fel ne falhassák őket a sírban. Így hát Kambüszész parancsa mindkét nép hagyományát megsértette. Az egyiptomiak ugyan azt állítják, hogy nem Amaszisszal történt meg ez a gyalázat, hanem egy másik egyiptomi holttesttel, amely Amasziszéval egykorú volt, s azt szentségtelenítették meg a perzsák, abban a hiszemben, hogy Amasziszt csúfolják meg. Mert azt mondják, Amaszisz megtudta egy jóslatból, hogy mi fog halála után történni vele, s hogy elkerülje a jövendő eseményeket, sírja bejáratához temettetett egy embert – azt, akit később megkorbácsoltak –, fiának pedig meghagyta, hogy az ő testét a sírkamra legmélyére rejtsék el. Én azonban azt hiszem, hogy Amaszisz nem adott ki ilyen parancsot sem a saját temetéséről, sem azéról a másik emberéről, hanem az egész történetet az egyiptomiak találták ki.
17. Ezután Kambüszész úgy döntött, hogy három népet támad meg: a karkhédóniakat, az ammónioszokat és Libüában, a déli tenger mentén lakó, hosszú életű etiópokat. Majd tovább töprengett, és elhatározta, hogy Karkhédón ellen a hajóhadat indítja el, az ammóniosz nép ellen a gyalogos sereg egy részét, az etiópokhoz azonban először csak felderítőket küld, azzal az ürüggyel, hogy ajándékot visznek a királynak, valójában azonban azzal a céllal, hogy kikémleljék: igaz-e, amit az etiópok a Nap asztaláról beszélnek, s hogy különben is alaposan körülnézzenek.
18. A Nap asztaláról ugyanis ezt beszélték. A város szélén van egy rét, amelyet telehordanak mindenféle négylábú állat megfőzött húsával. A húst mindig éjjel kell odavinnie annak a polgárnak, akire rákerül a sor, nappal pedig mindenki odamehet és kedvére ehet belőle. Az ottani emberek azt hiszik, hogy az étel a földből terem elő újra meg újra. Ilyennek mondják tehát a Nap asztalát.6 
19. Amikor tehát Kambüszész elhatározta, hogy elküldi a kémeket, magához rendelt Elephantiné városából néhány ikhthüophagoszt, akik értettek az etiópok nyelvén. Miközben várakozott rájuk, kiadta a parancsot a hajóhadnak, hogy induljon meg Karkhédón7 ellen. A phoinikiaiak azonban vonakodtak teljesíteni a parancsot, és arra hivatkoztak, hogy súlyos eskü köti őket, és szentségtörést követnének el, ha tulajdon utódaikra fegyverrel támadnának. A phoinikiaiak tehát megtagadták a parancsot, s nélkülük nem volt elég ember a háború megindítására, Karkhédón tehát megmenekült a perzsa igától. Kambüszész ugyanis nem szívesen folyamodott volna erőszakhoz a phoinikiaiakkal szemben, hiszen maguktól hódoltak meg a perzsáknak, s ők voltak a lelke a perzsa tengeri haderőnek. A küprosziak is önként adták meg magukat a perzsáknak és vettek részt az Egyiptom elleni hadjáratban.
20. Megérkeztek az ikhthüophagoszok Elephantinéból, s Kambüszész nyomban elküldte őket Etiópiába, meghagyva nekik, hogy mit mondjanak. Ajándékul bíborruhát, arany nyakláncot, karperecet, alabástromolajat meg egy hordó pálmabort küldött velük. Úgy beszélik, hogy ezek az etiópok, akikhez Kambüszész követeket küldött, minden ember közül a legnagyobb termetűek és a legszebbek. Azt is mondják, hogy egészen mások a szokásaik, mint a többi népnek. A királyi hatalomról például úgy döntenek, hogy azt választják meg királynak a polgárok közül, aki a legnagyobb termetű és persze a legnagyobb testi erejű is.
21. Amikor megérkeztek az ikhthüophagosz küldöttek, ilyen szavak kíséretében adták át a királynak az ajándékot: "A perzsák királya, Kambüszész, szövetségesed és vendégbarátod akar lenni. Azért küldött el bennünket, hogy beszéljünk veled és adjuk át neked ezeket az ajándékokat, melyek neki is kedvesek." Az etióp király azonban észrevette, hogy csak kémkedni jöttek, és így válaszolt: "Nem azért küldött veletek ajándékot nekem a perzsa király, mert a vendégbarátom akar lenni, és nem beszéltek ti igazat. Kémkedni jöttetek országomba, és Kambüszész nem igaz szívű ember. Mert ha az volna, nem kívánná a más országát a magáén felül, és nem akarna leigázni olyan embereket, akik mit sem vétettek ellene. Tessék, itt ez az íj, adjátok át a királynak, és mondjátok meg neki: az etiópok királya azt üzeni a perzsák királyának, hogy amikor majd a perzsák könnyedén felajzanak egy ekkora íjat, akkor támadjon túlerővel a hosszú életű etiópokra, akkor indítson ellenük háborút. Addig azonban adjon hálát az isteneknek, hogy az etiópok fiai nem akarnak újabb területeket szerezni a maguké mellé."
22. E szavakkal kioldotta az íjat, és átadta a követeknek. Azután felemelte a bíborköntöst, megkérdezte, hogy mi az és hogyan készül. Az ikhthüophagoszok a valóságnak megfelelően elmondták neki, hogyan készül a bíbor és hogyan festenek vele, a király pedig kijelentette, hogy ilyen csalfa szívű emberekhez valóban ilyen csalfa ruha illik. Majd az arany nyakláncról és karperecről kérdezősködött, s mikor az ikhthüophagoszok megmagyarázták, hogy ezek ékszerek, a király elnevette magát, mert azt hitte, bilincsek, s kijelentette, hogy náluk a bilincsek sokkal erősebbek ezeknél. Harmadszorra az olaj felől érdeklődött, s amikor felvilágosították a használatáról, ugyanazt mondta rá, mint a ruhára. Végül a borról tudakozódott, és amikor meghallotta, hogyan készül, nagyon megörült az italnak. Azután megkérdezte, hogy mit eszik a perzsa király, és mi a leghosszabb életkor náluk. A követek azt felelték, hogy a király kenyeret eszik, elmagyarázták, hogy mi a búza, azt állították, hogy náluk nyolcvan év a legmagasabb életkor. Erre az etióp király azt mondta, nem is csodálkozik, hogy ilyen rövid életűek, ha szemetet esznek, de még ennyit sem élnének, ha nem tartaná bennük a lelket az ital (ezzel az ikhthüophagoszok borára célzott), mert ebben az egyben a perzsák felülmúlják az etiópokat.
23. Ezután az ikhthüophagoszok kérdezték ki a királyt az etiópok életkoráról és életmódjáról, s megtudták, hogy sokan élnek százhúsz évig vagy még annál is tovább, s hogy főtt hússal és tejjel táplálkoznak. Elámultak a követek az évek számán, mire a király elvezette őket egy forráshoz, s amikor megmosakodtak benne, olyan fényesek lettek, mintha olajjal kenekedtek volna meg, a forrás vize pedig ibolyaillatot árasztott. Azt mesélték a követek, a forrásvíz olyan könnyű, hogy semmi nem marad meg a felszínén, se a fa, se a fánál is könnyebb tárgyak, hanem minden lesüllyed a fenékre. Ha valóban olyan az a forrás, amilyennek mondják, attól olyan hosszú életűek az etiópok, mert mindenhez annak a vizét használják. A forrás után elvezették őket a börtönbe, itt minden fogolynak aranybilincs volt a lábán. Ezeknél az etiópoknál ugyanis a legritkább és a legértékesebb fém a réz. A börtön után meglátogatták a Nap asztalát is.
24. Végül megnézték az etiópok sírjait, amelyek állítólag átlátszó kőből készülnek8 a következőképpen. Először kiszárítják a holttestet – lehet, hogy az egyiptomiaknál szokásos módon, lehet, hogy másféle eljárással –, majd bevonják gipsszel és kifestik, lehetőleg olyanra, amilyen az élő ember volt. Ezután elhelyezik egy üreges oszlopban, amelyet abból a nagy mennyiségben előforduló és könnyen megmunkálható átlátszó kőből készítettek. Az oszlopban lévő holttest jól látszik, de nincs szaga és egyébként sem kellemetlen, s mindenben olyan, mint egy olyan ember, aki az imént halt meg. Az oszlopot a rokonság egy évig a házban tartja, minden termény zsengéjéből áldoznak neki, majd elviszik a házból, és a város környékén állítják fel.
25. A kérnek mindent alaposan végignéztek, aztán hazatértek, és mindenről részletesen beszámoltak Kambüszésznak, aki haragra gyúlt és nyomban hadat indított az etiópok ellen.
Nem azt tervezte, hogy haderejével meg sem áll a világ végéig, ezért nem gondoskodott kellően a hadsereg élelemellátásáról, hanem miután végighallgatta az ikhthüophagoszok jelentését, hebehurgyán, eszeveszetten nekivágott a hadjáratnak. A seregében lévő helléneknek megparancsolta, hogy maradjanak Egyiptomban, majd teljes gyalogságával felkerekedett. Mikor a hadmenet Thébaihoz ért, Kambüszész ötvenezer kiválasztott embernek azt a parancsot adta, hogy vágjanak neki, igázzák le az ammóniosz törzset és égessék fel Zeusz jóshelyét,9 ő maga pedig a sereg többi részével elvonult az etiópok ellen. Az útnak azonban az ötödrészét sem tették meg, amikorra kifogytak minden élelemből. Le kellett hát vágniuk a málhás állatokat, de hamarosan azoknak is a nyakára hágtak. Ha Kambüszész, látva, hogy mi történik, meggondolja magát és visszafordítja seregét, akkor, bár eredetileg hibázott, okosan döntött volna. Ő azonban nem törődött semmivel, hanem egyre tovább menetelt. Amíg még találtak a katonák a földön valami gazt, azon eltengődtek, de a sivatagban aztán iszonyú dologra szánták el magukat: a katonák sorsot húztak, és minden tíz emberből egyet megettek. Amikor Kambüszész meghallotta, annyira megijedt tőle, hogy mind megeszik egymást, hogy fölhagyott az etiópiai hadjárat tervével, megfordult, és nagy emberveszteséggel visszatért Thébaiba. Thébaiból pedig felment Memphiszbe, és elbocsátotta a helléneket. Ilyen véget ért hát az etiópok ellen indított hadjárat.
26. Az a seregrész, amelyet az ammóniosz törzs ellen küldött, útikalauzok vezetésével indult el Thébaiból, s annyi bizonyos, hogy elért Oaszisz városába, ahol a hagyomány szerint az aiszkhriónié törzshöz tartozó szamosziak laktak. Erre a vidékre, amelyet a hellének a Boldogok szigeteinek neveztek, hét nap alatt lehet elérni Thébaiból a sivatagon át. Idáig tehát állítólag még eljutott a sereg, de hogy utána mi történt vele, senki nem tudná megmondani, legfeljebb talán az ammónioszok, vagy akik tőlük hallottak róla. Mert nem jutottak el az ammónioszokig, de vissza sem tértek. Maguk az ammónioszok ezt mesélik. A sereg Oasziszból elindult feléjük a sivatagon át, mintegy félúton jártak, amikor reggeli étkezés közben iszonyú forgószél támadt dél felől; elsodorta őket a szél, maga alá temette a homok, mind egy szálig eltűntek. Ezt beszélik az ammónioszok a sereg sorsáról.
27. Amikor Kambüszész visszatért Thébaiba, éppen akkor jelent meg az egyiptomiaknak Apisz, akit a hellének Epaphosznak neveznek. Apisz megjelenésekor az egyiptomiak felöltik legszebb ruhájukat, és örömünnepet ülnek. Kambüszész azonban, látva, hogy mit csinálnak, meggyanúsította őket: az ő szerencsétlenségét ünneplik, s maga elé idézte Memphisz elöljáróit. Mikor megjelentek előtte, megkérdezte tőlük, hogy akkor, amikor először érkezett Memphiszbe, miért nem ünnepeltek az egyiptomiak, s miért vigadoznak most, amikor seregének színe-java nélkül tért vissza? Az elöljárók azt válaszolták, hogy isten jelent meg előttük, aki csak nagyon ritkán szokott megjelenni, de olyankor mindig örömünnepet ülnek. Kambüszész hazugságnak tartotta szavaikat, és kivégeztette őket.
28. A kivégzés után papokat idézett maga elé, de ők ugyanezt mondták, erre kijelentette: látni akarja, hogy szelíd isten jött-e el az egyiptomiak közé. És megparancsolta a papoknak, hogy hozzák elé Apiszt,10 s azok elmentek, hogy elébe hozzák. Ez az Apisz vagy Epaphosz olyan tehénnek a borja, amely már nem fogan, és nem ellik. Az egyiptomiak szerint ezt a tehenet egy égből jövő sugár termékenyíti meg, s ez után születik meg Apisz. Az Apisz-borjúnak ezek a jellegzetes vonásai. A teste koromfekete, csak a homlokán van egy fehér háromszög, a hátán egy sas formájú folt vehető ki, a farkán kétszeres a szőr, a nyelve alatt pedig egy szkarabeuszbogarat hord.
29. Elővezették a papok Apiszt, Kambüszészt valósággal őrület szállta meg, kirántotta tőrét, és Apisz hasába akarta döfni, de csak a combját találta el. Nevetve szólt a papokhoz: "Ostobák! Hát ilyen hús-vér isteneitek vannak, hogy fogja őket a fegyver? Az ilyen isten valóban méltó az egyiptomiakhoz! De nem fogtok ti sokáig örülni neki, hogy gúnyt űztetek belőlem!" E szavakkal megparancsolta, hogy korbácsolják meg a papokat és öljenek meg minden egyiptomit, akit azon kapnak, hogy folytatja az ünneplést. Az egyiptomiak ünnepe tehát félbeszakadt, a papok megkapták büntetésüket, a combján megsérült Apisz pedig a templomban a földre zuhant és kimúlt. A halálra sebzett állatot a papok titokban temették el, hogy Kambüszész ne tudjon róla.
30. Az egyiptomiak azt állítják, hogy Kambüszész elméje e miatt a bűn miatt teljesen elborult, igaz, azelőtt sem volt eszénél. Első gonosztettét a vele egy apától és anyától származó édestestvére, Szmerdisz11 ellen követte el. Ezt a Szmerdiszt Kambüszész irigységből visszaküldte Egyiptomból Perzsiába, mert a perzsák közül senki nem tudott mit kezdeni azzal az íjjal, amelyet az ikhthüophagoszok hoztak az etiópoktól, Szmerdisz azonban kéthüvelyknyire kifeszítette. Amikor Szmerdisz elment Perzsiába, Kambüszész egy éjszaka álmot látott. Hírnök érkezett hozzá Perzsiából, és jelentette, hogy Szmerdisz a királyi trónon ül, és feje az egekig ér fel. Kambüszész megrémült, hogy a testvére megöli és magához ragadja a hatalmat. Elküldte hát Perzsiába Préxaszpészt, legbizalmasabb perzsa hívét, hogy ölje meg öccsét. Préxaszpész elutazott Szuszába, és végzett Szmerdisszel, egyesek szerint úgy, hogy elcsalta vadászni, mások szerint elvezette a Vörös-tengerhez, és belefojtotta.
31. Azt mondják, ez volt Kambüszész első gaztette. Másodszorra a húgát ölte meg, aki elkísérte Egyiptomba, s akit feleségül is vett, noha vér szerinti testvére volt. Ezt a házasságot a következő módon kötötte – mert a perzsáknál nem volt szokás, hogy a nővérüket vegyék feleségül. Kambüszész beleszeretett az egyik nővérébe, és feleségül akarta venni, de mert tudta, hogy szándéka szokatlan, összehívta a királyi bírákat, és megkérdezte tőlük, van-e olyan törvény, amely megengedi, hogy valaki feleségül vegye a nővérét. A királyi bírák választott perzsa tisztviselők, akik addig maradnak hivatalukban, amíg meg nem halnak, vagy jogtalanságot nem követnek el. Ők ítélkeznek a peres ügyekben, ők értelmezik az ősi törvényeket, az ő feladatuk minden vitás kérdésben dönteni. Mikor tehát Kambüszész megkérdezte őket, olyan választ adtak, amellyel az igazságot sem sértették meg, de a bőrüket sem kockáztatták: olyan törvényt nem találtak, mondták, amely megengedné a fivér és nővér házasságát, van viszont egy olyan törvény, amely kimondja, hogy a perzsa király azt csinál, amit akar. Nem sértették meg a törvényt, de féltek, hogy ha nagyon védik, Kambüszész kivégezteti őket, ezért inkább előástak egy olyan törvényt, amelyet úgy is lehetett érteni, mint a testvérházasság engedélyezését. Ezután Kambüszész feleségül vette a nővérét, akibe beleszeretett, sőt nemsokára a másikat is. A kettő közül a fiatalabbik kísérte el Egyiptomba, s azt ölte meg.
32. E nő haláláról, akárcsak Szmerdiszéről, kétféle hagyomány is fennmaradt. A hellének elbeszélése szerint Kambüszész egymásra uszított egy oroszlánkölyköt meg egy kölyökkutyát, és feleségével együtt nézte a viadalt. Úgy látszott, hogy a kutya marad alul a küzdelemben, amikor egy másik kölyökkutya kitépte magát láncából, odaugrott a testvére segítségére, és a két kutya aztán végzett az oroszlánnal. Kambüszész jól mulatott, a felesége azonban könnyekre fakadt. Mikor Kambüszész meglátta, megkérdezte az asszonytól, hogy miért sír. Azért, válaszolta az asszony, mert a testvére segítségére siető kutyáról Szmerdisz jutott eszébe, akiért nem tehetett semmit. A hellének állítása szerint ezekért a szavakért ölte meg Kambüszész az asszonyt. Az egyiptomiak viszont azt mesélik, hogy egy lakománál az asszony kezébe vett egy salátafejet, letépkedte a leveleit, aztán megkérdezte a férjétől, hogy a leveles saláta szebb-e vagy a lecsupaszított. A király azt felelte, hogy a leveles, mire az asszony azt mondta: "Márpedig ahogy én kitépkedtem ennek a salátának a leveleit, úgy ritkítottad meg te Kürosz házát." Kambüszész őrült haragra gerjedt, összerugdosta asszonyát, aki áldott állapotban volt; így halt meg koraszülésben az asszony.
33. Ilyen kegyetlenül bánt el Kambüszész a tulajdon rokonaival, akár az Apisz volt az oka, akár más, hiszen gyakran szállják meg az embert gonosz erők. Különben az a hír járta, hogy Kambüszész születésétől fogva valami súlyos betegségben szenvedett, amelyet némelyek "szent betegségnek"12 neveznek. Nem csoda hát, ha elméje sem maradt egészséges, mikor testét nagy betegség kínozta.
34. De a többi perzsával is őrült módjára viselkedett. Beszélik, hogy egyszer ilyen kérdéssel fordult Préxaszpészhoz, akit különösen elhalmozott kegyeivel, mert ő továbbította neki a követek jelentéseit, a fia pedig a pohárnoka volt, ami nem kis tisztesség a perzsáknál: "Mondd, Préxaszpész, milyen embernek tartanak engem a perzsák, hogyan és mit beszélnek rólam." Préxaszpész meg így felelt: "Uram, a perzsák minden tekintetben magasztalnak téged, csak azt az egyet mondják, hogy többet iszol a kelleténél." Kambüszész erre felbőszült, és így válaszolt: "Úgy? Azt állítják, hogy nyakló nélkül iszom? Hogy megháborodtam és nem vagyok józan eszemnél? De hiszen akkor hazudtak nekem a múltkor!" Nem sokkal azelőtt ugyanis Kambüszész megkérdezte a tanácsban a perzsáktól és Kroiszosztól, hogy milyen embernek tartják apjához képest. Az ott lévők akkor kijelentették, hogy Kambüszész nagyobb király az apjánál, mert övé az apja egész birodalma, de hozzá Egyiptomot és a tengert is megszerezte. Így beszéltek a perzsák. De Kroiszosznak, aki szintén jelen volt, nem tetszett ez a válasz, és így szólt Kambüszészhoz: "Az én véleményem szerint, Kürosz sarja, te bizony nem érsz fel apádhoz, mert neked nincs olyan fiad, mint amilyen fia te voltál őneki." Nagyon megörült Kambüszész ezeknek a szavaknak, és dicsérte Kroiszosz bölcsességét.
35. Ez az eset jutott hát eszébe, amikor felbőszülve így szólt Préxaszpészhoz: "Ítéld meg magad, hogy amit a perzsák állítanak, az józan vélemény-e, vagy esztelen fecsegés. Mert ha én most az ajtóban álló fiadnak eltalálom a szíve közepét a nyilammal, akkor nyilvánvaló, hogy a perzsák szava csak üres locsogás, de ha elhibázom, akkor nyugodtan mondhatod, hogy a perzsák igazat beszélnek, és én elvesztettem az eszemet." E szavakkal felajzotta íját és az ifjúra lőtt. Az ifjú azon nyomban összeesett, a király pedig megparancsolta, hogy vágják fel és vizsgálják meg a sebet. Mikor aztán megállapították, hogy a nyílvessző hegye pontosan a szív közepébe fúródott, nagyon megörült a király, és nevetve így szólt az ifjú atyjához: "Na látod, Préxaszpész, nem én vagyok az őrült, hanem a perzsák vesztették el eszüket. Mondd meg őszintén, láttál-e már embert, aki nyilával ilyen biztosan talál?" Préxaszpész ekkor jött rá, hogy őrülttel van dolga, az életét féltve válaszolt: "Uram, szentül hiszem, hogy még maga az isten sem céloz ilyen tökéletesen." Így cselekedett Kambüszész. Máskor minden lényeges ok nélkül elfogatott tizenkét előkelő perzsát, és elevenen elásatta őket, hogy csak a fejük látszott ki a földből.
36. Látta a lüd Kroiszosz, hogy mit művel Kambüszész, és hogy józanságra intse, így beszélt hozzá: "Ne hallgass mindig, királyom, ifjúságodra és indulatodra, mérsékeld magadat, uralkodj magadon. Jó dolog az előrelátás, bölcs a megfontoltság. Hiszen te ok nélkül elfogatod és megöleted a polgáraidat, de megöleted még a gyermekeiket is. Légy óvatos, mert ha így folytatod, fellázadnak ellened a perzsák. Atyád, Kürosz, annak idején a lelkemre kötötte, hogy intő szóval, jó tanáccsal legyek a segítségedre." Kroiszosz jóindulattal beszélt, Kambüszész azonban így felelt: "Te akarsz nekem tanácsokat osztogatni, aki olyan jól elintézted a magad országát? Te, aki azt tanácsoltad apámnak, hogy keljen át az Araxész folyón a masszageták földjére, ahelyett, hogy azok jöttek volna át hozzánk? Te, aki kormányzásoddal a vesztét okoztad országodnak és önmagadnak, később pedig ostoba tanácsoddal Kürosznak? De ne félj, most meglakolsz, Úgyis régóta várom az alkalmat, hogy a kezem közé kaparintsalak!" E szavakkal felkapta az íját, hogy lelője, de Kroiszosz felugrott és kifutott. Kambüszész pedig, hogy nem tudta lenyilazni Kroiszoszt, megparancsolta a szolgáknak, hogy fogják el és végezzenek vele. De a szolgák ismerték már Kambüszész természetét, és inkább elrejtették Kroiszoszt, mert arra számítottak, hogy ha Kambüszész megbánja haragját és látni kívánná Kroiszoszt, elébe vezetik, s talán még jutalmat is kapnak, ha viszont nem bánja meg, és nem akarja többet látni, akkor még később is eltehetik láb alól. Kambüszész hamarosan csakugyan látni szerette volna Kroiszoszt, mire a szolgák jelentették neki, hogy Kroiszosz él. Kambüszész azonban azt mondta, hogy Kroiszosz életének ugyan örül, de azok, akik megmentették az életét, mégsem kerülik el a büntetést, egy szálig kivégezteti őket. S úgy járt el.
37. Így kegyetlenkedett őrültségében a perzsákkal és a szövetségeseivel. Memphiszben felnyittatott régi sírokat és megnézte a holttesteket. Bement Héphaisztosz szentélyébe és csúffá tette az isten szobrát. A Héphaisztosz-szobor arca ugyanis nagyon hasonlít a phoinikiai Pataikoszokéhoz: ezeket a kis istenszobrokat tűzik a phoinikiaiak három evezősoros hajóik orrára. Annak, aki nem látott még ilyen szobrot, elmondom, hogy pügmeust ábrázol. Bement a Kabeiroszok szentélyébe13 is, ahová a papon kívül senki nem teheti be a lábát, az ottani szobrokkal is csúfot űzött, majd elégettette őket. A Kabeiroszok képmásai is hasonlítanak a Héphaisztosz-szobrokhoz, s a monda szerint a Kabeiroszok Héphaisztosz fiai voltak.
38. Mindebből úgy ítélem, hogy Kambüszész agyát teljesen elborította a dühöngő őrület, máskülönben azért mégsem merészek volna szent dolgokat és szertartásokat csúffá tenni. Mert ha rábíznánk az emberekre, hogy válasszák ki, melyik szokást és hagyományt tartják a legszebbnek, végül is mindenki a maga szokásait választaná, hiszen a legjobban azt szeretjük, amit megszoktunk. Könnyen belátható, hogy ilyesmiből csak egy őrült űzhet gúnyt. Hogy minden ember így gondolkodik a saját szokásairól, azt sok példával lehetne bizonyítani, így azzal, hogy Dareiosz egyszer összehívta a nála időző helléneket, és megkérdezte, hogy mennyi pénzért ennék meg apjuk holttestét. Azok persze azt felelték, hogy nincs az a pénz, amiért megtennék. Dareiosz ekkor indeket – a kallatiesz nép tagjait – hívatott oda, akiknél az a hagyomány, hogy megeszik a meghalt apjukat, és a hellének előtt tolmácsok útján megkérdezte tőlük, hogy mennyi pénzért égetnék el máglyán a halott atyáikat. Azok szörnyülködve kiabálni kezdtek, s kérve kérték Dareioszt, ne is ejtsen ki a száján efféle szavakat. Ilyen nagy tehát a szokások ereje, s véleményem szerint helyesen állítja Pindarosz költeményében, hogy "mindenen úr a szokás".14
39. Miközben Kambüszész Egyiptomban háborúzott, a lakedaimóniak hadat indítottak Szamosz ellen, ahol Alakész fia, Polükratész volt az úr. Ez a Polükratész úgy szerezte meg Szamoszban a hatalmat, hogy lázadást szított és elfoglalta a várost, majd három részre osztotta, s egy-egy részt testvéreire, Pantagnótoszra és Szüloszónra bízott. Később azonban megölte Pantagnótoszt és száműzte az ifjabb testvért, Szüloszónt, úgyhogy Szamosz egyedüli ura lett. Vendégbarátságot kötött Amaszisz egyiptomi királlyal, s kölcsönösen ajándékokkal halmozták el egymást. Polükratész hatalma gyorsan növekedett, nevét ismerték Ióniában és egész Hellaszban, mert akárhol kezdett háborút, mindig ő győzött. Volt száz ötvenevezős hajója és ezer íjásza, azokkal dúlt-pusztított mindenfelé, és nem tett különbséget barát és ellenség között, mert úgy tartotta, nagyobb hálára kötelezi barátait, ha visszaadja nekik, amit elvett tőlük, mintha el se vette volna. Sok szigetet és sok szárazföldi várost foglalt el, s tengeri csatában legyőzte a leszbosziakat is, akik teljes haderejükkel támogatták a milétosziakat, fogságba ejtette őket, és velük ásatta meg a védőárokrendszert Szamosz városa körül.
40. Amaszisznak azonban feltűnt Polükratész rendkívüli szerencséje, s már-már aggódni kezdett barátja miatt. Ahogy ez a szerencse egyre nagyobb lett, ilyen levelet írt neki és küldött Szamoszra: "Amaszisz üzeni Polükratésznak. Bármennyire örömmel hallom is, hogy kedves vendégbarátom a sors kegyeltje, sehogy sem tetszik nekem ez a te nagy szerencséd, mert tudom, hogy az isten irigy. Én saját magamnak is és azoknak is, akiknek sorsát a szívemen viselem, azt kívánom, hogy hol sikerüljenek vállalkozásaink, hol ne, és változó, ne pedig állandó szerencse kísérje életünket. Mert sohasem hallottam még, hogy ha valakinek állandóan szerencséje volt, az ne a legnyomorúságosabban végezte volna. Fogadd meg tehát tanácsomat, szállj szembe jó szerencséddel, és tégy így. Vedd számba, hogy melyik az a tárgy, amely szívednek a legkedvesebb, amelynek elvesztését a legjobban fájlalnád, azt dobd el úgy, hogy ember szeme elé ne kerülhessen többet. S ha szerencsédet aztán sem váltja fel olykor balszerencse, tégy mindig így, ahogy tanácsoltam."
41. Polükratész elolvasta a levelet, és belátta, hogy Amaszisz üdvös tanácsot adott. Eltöprengett, melyik kincsének elvesztését fájlalná a leginkább, s végül a következő eredményre jutott. Volt neki egy aranyba foglalt smaragd pecsétgyűrűje, Téleklész fia, a szamoszi Theodórosz remekműve. Úgy döntött, hogy ettől fog megválni, ezért így cselekedett. Felszereltetett egy ötvenevezős gályát a teljes legénységével, aztán maga is hajóra szállt, és megparancsolta, hogy evezzenek ki a nyílt tengerre. Mikor már jó messze voltak a szigettől, lehúzta ujjáról a gyűrűt, s mindenki szeme láttára behajította a tengerbe. Majd visszahajózott a szigetre, bezárkózott palotájába és ott búsult.
42. Öt vagy hat nap múlva azonban ez történt. Egy halász fogott egy szép nagy halat, és azt gondolta, hogy megajándékozza vele Polükratészt. Elvitte tehát a halat Polükratész palotájának kapujához, és kérte, hadd járuljon az uralkodó színe elé. Mikor teljesült a kívánsága, átadta a halat Polükratésznak, a következő szavakkal: "Királyom! Én ugyan a kezem munkájából élek, de amikor kifogtam ezt a halat, úgy gondoltam, nem volna illő a piacra vinnem, mert ez a hal tehozzád és uralmadhoz méltó. Eljöttem hát, hogy neked ajándékozzam." Polükratész örvendezve így szólt: "Nagyon jól tetted, köszönöm a szavaidat is, meg az ajándékodat is, s egyúttal meghívlak a lakomára." A halász, örvendezve a megtiszteltetésnek, hazament. Nekiláttak a szakácsok, hogy felvágják a halat, hát a gyomrában megtalálták Polükratész gyűrűjét. Ahogy meglátták, kapták a gyűrűt, örömmel vitték Polükratésznak, és elmesélték, hogyan találták meg. Polükratész pedig rájött, hogy ami történt, az isteni akarat végzéséből történt, s levélben megírta, hogy mit csinált és mi esett meg vele, aztán elküldte a levelet Egyiptomba.
43. Amaszisz elolvasta Polükratész levelét, és belátta, hogy ember nem mentheti meg embertársát a rá kiszabott sorstól, s hogy a szerencsés Polükratész élete balul fog végződni, hiszen még azt is visszakapta, amit eldobott magától. Követet küldött hát Szamoszba, és felbontotta a vendégbarátságot.15 Ezt pedig azért tette, hogy amikor majd Polükratészt szörnyű csapás éri, ne búsuljon annyira, mintha még mindig a vendégbarátja volna.
44. Ez ellen a mindenben oly szerencsés Polükratész ellen indítottak hadat a lakedaimóniak, méghozzá azoknak a szamosziaknak a hívására, akik utóbb Krétán megalapították Küdóniát. Amikor ugyanis Kambüszész, Kürosz fia sereget szervezett az egyiptomi hadjáratra, Polükratész titokban követet küldött hozzá, és megüzente neki, hogy hozzá, Szamoszra is küldjön segédcsapatokért. Kambüszész megkapta az üzenetet, örömest követséget küldött Polükratészhoz azzal a kéréssel, hogy az Egyiptom elleni tengeri haderőhöz adjon támogatást. Polükratész erre összegyűjtötte azokat a polgárokat, akikről a leginkább gyanította, hogy hajlanak a lázadásra, negyven három evezősoros hajón Kambüszészhez küldte őket, azzal a titkos meghagyással, hogy sose küldje őket vissza.
45. Egyesek azt állítják, hogy a Polükratész által kiválasztott szamosziak meg sem érkeztek Egyiptomba, mert Karpathosz szigetén kikötvén megbeszélték helyzetüket, s eldöntötték, hogy nem hajóznak tovább. Mások szerint megérkeztek ugyan Egyiptomba, de hiába őrizték őket, mégis elindultak vissza, Szamoszra. Polükratész kivonult ellenük hajóhadával és a tengeren csatába szállt velük, de a visszatérő szamosziak legyőzték. Amikor azonban partra szálltak a szigeten, gyalogosütközetben vereséget szenvedtek, és kénytelen-kelletlen elhajóztak Lakedaimónba. Vannak, akik szerint az Egyiptomból visszatértek legyőzték Polükratészt, de én ezt nem hiszem, mert ha egymagukban is meg tudták volna szerezni a győzelmet, akkor nem kellett volna a lakedaimóniakhoz fordulniuk segítségért. Különben sem valószínű, hogy Polükratész számos zsoldoscsapatát és hazai íjászát csak úgy legyőzhette volna a hazatért szamosziak maroknyi csapata. Polükratész még attól sem riadt vissza, hogy alattvalóinak asszonyait és gyermekeit bezárja a hajóépítő műhelyekbe, és eltökélte, hogy ha a polgárok átállnának a visszatértekhez, rájuk gyújtatja a házat.
46. A Polükratész által elűzött szamosziak megérkeztek tehát Spártába, szorongatott helyzetükben az ephoroszok elé járultak, és hosszú beszédet mondtak. Az első alkalom után azonban kijelentették az elöljárók, hogy a beszéd elejét elfelejtették, a végét pedig nem értették meg. A szamosziak másodszor is megjelentek az ephoroszok előtt, ekkor azonban már csak egy zsákot mutattak fel nekik, és nem tartottak szónoklatot, hanem ennyit mondtak: a zsáknak lisztre van szüksége.16 Az elöljárók erre azt felelték, hogy még a zsákkal is túl sokat beszéltek, de aztán végül úgy döntöttek, hogy megadják a segítséget.
47. A lakedaimóniak felfegyverkeztek, és megindították a háborút Szamosz ellen. A szamosziak állítása szerint hálából, mert ők korábban hajóhadukkal segítségükre voltak a Messzénia elleni háborúkban. A lakedaimóniak szerint nem a segélykérő szamosziak kedvéért támadták meg Szamoszt: bosszút akartak állni a Kroiszosznak szánt vegyítőedény és az Auraszisz királytól kapott mellvért elrablásáért. A mellvért, amelyet egy évvel a vegyítőedény előtt raboltak el a szamosziak, vászonból készült, s gyapjú- meg aranyfonállal élethű figurák voltak beleszőve. A leginkább bámulatra méltó azonban az anyag volt: minden egyes leheletfinom fonal háromszázhatvan szálból állt, s azokat mind-mind meg lehetett különböztetni egymástól. Auraszisz e mellvért pontos mását Athéna lindoszi személyének ajánlotta fel.
48. A Szamosz elleni háború lelkes támogatókra talált a korinthosziakban, akiket egy nemzedékkel korábban – nagyjából a vegyítő-edény elrablása idején – szintén súlyosan megsértettek a szamosziak. Az történt ugyanis, hogy Periandrosz,17 Küpszelosz fia háromszáz kerkürai előkelőség fiát elküldte Szardiszba, Alüattész udvarába kiheréltetni. A korinthosziak, akik a fiúkat Szardiszba vitték, kikötöttek Szamoszon. A szamosziak megtudták az úti céljukat, és felbiztatták a fiúkat, hogy keressenek oltalmat Artemisz szentélyében, majd pedig nem engedték elhurcolni a szentélyből az oltalmat kereső fiúkat. A korinthosziak erre nem adtak enni a fiúknak. A szamosziak erre válaszul ünnepséget rendeztek, amelyet még ma is ugyanúgy ülnek meg. Amíg a fiúk a szentélyben voltak, mindennap, amikor leszállt az éj, az ifjak és a leányok kartáncot kezdtek lejteni, s közben szézámos mézeskalácsot áldoztak, amelyet a kerkürai ifjak elvettek és megettek. Így tettek minden álló nap, amíg az őrök ott nem hagyták a fiúkat és el nem mentek. A szamosziak ekkor hazaszállították a fiúkat Kerkürára.
49. Ha Periandrosz halála után a korinthosziak baráti viszonyban lettek volna a kerküraiakkal, bizonyára nem vesznek részt a szamoszi hadjáratban, még a mondott ok ellenére sem. De már régtől ellenségek voltak, attól a perctől, hogy a korinthosziak gyarmatot alapítottak a szigeten, és ezért haragudtak a korinthosziak a szamosziakra. Periandrosz pedig bosszúból küldte kiheréltetni az előkelő kerkürai fiúkat Szardiszba, mert a kerküraiak előzőleg súlyos bűnt követtek el ellene.
50. Periandrosz ugyanis megölte feleségét, Melisszát, de ehhez a szerencsétlenséghez egy másik csapás is járult. Volt ennek a Melisszának két fia, az egyik tizenhét, a másik tizennyolc éves. A fiúkat anyai nagyapjuk, Proklész, Epidaurosz türannosza meghívta, vendégül látta, s mint leányának gyermekeit, rendkívül szívélyesen fogadta. Amikor aztán elbocsátotta őket, egy darabon még velük ment, s útközben megkérdezte tőlük: "Tudjátok-e, gyermekeim, ki ölte meg anyátokat?" Az idősebbik nemigen ügyelt a kérdésre, a fiatalabbikat, Lükophrónt azonban annyira megrendítette, amit hallott, hogy otthon, Korinthoszban soha többet egyetlen szót sem szólt apjához, aki meggyilkolta anyját. Hiába erőltette Periandrosz, semmi áron nem szólalt meg, s nem válaszolt a kérdésekre. Végül aztán megharagudott a türannosz, s elkergette palotájából a fiút.
51. Idő múltán megkérdezte az idősebb fiútól, hogy mit mondott nekik nagyapjuk. A fiú azt válaszolta, hogy a nagyapjuk szívesen látta őket, mondott is valamit a búcsúzáskor, de hogy mit, arra nem emlékszik, mert nem jegyezte meg. Periandrosz azonban biztosra vette, hogy Proklész bogarat tett a fiai fülébe, így hát tovább faggatta ezt a fiút, akinek nagy sokára eszébe jutottak a nagyapja szavai, s el is mondta őket apjának. Periandrosz megfogadta, hogy nem lesz irgalmas: azokhoz az emberekhez, akiknél a száműzött fiú meghúzta magát, követeket küldött, és megtiltotta, hogy maguknál tartsák. Hiába próbált hát az elűzött fiú menedéket keresni, mindenütt elutasították, mert Periandrosz megtiltotta, hogy befogadják, és megparancsolta, hogy kergessék el. Az üldözött ekkor egyik barátja házába tért be, ahol rettegve bár, mégis hajlékot adtak neki – végtére is Periandrosz fia volt.
52. Végül Periandrosz közhírré tette, hogy aki a házába fogadja fiát vagy akár csak szóba áll vele, szent bírságot köteles fizetni Apollónnak, s még a bírság összegét is megszabta. Attól fogva, hogy kihirdették a határozatot, senki nem merte megszólítani vagy befogadni a fiút. De maga a fiú is félt volna áthágni a tilalmat, ezért aztán a csarnokok körül ténfergett. Negyednapra aztán megtalálta őt Periandrosz, amint az éhségtől kimerülten, mocskosan hevert a földön. Megenyhült haragja, közelebb lépett, és megszólította: "Fiam, mi a jobb neked? Ez a szánalmas helyzet, vagy uralmam s egész gazdagságom, amely a tied lehetne, ha engedelmeskednél atyádnak? A fiam vagy, a gazdag Korinthosz trónörököse vagy, mégis a bujdosást választottad, s dacos gyűlölettel ellököd magadtól azt, aki a legkevésbé sem érdemli ezt tőled. Mert a házamat ért csapás, amely miatt gyanakvásoddal sújtasz, engemet ért, az én gyötrelmem a legfájdalmasabb, mert én magam voltam mindennek az oka. Most azonban, hogy megtapasztalhattad már, mennyivel jobb irigyeltnek, mint megvetettnek lenni, és ráébredhettél, mit jelent szembeszállni a szülőkkel és a hatalmasokkal, térj vissza otthonodba!" Így akarta meggyőzni fiát Periandrosz, aki csak annyit válaszolt apjának, hogy fizesse meg a bírságot az istennek, amiért szóba állt vele. Periandrosz belátta, hogy nem tudja megtörni fia konokságát, úgyhogy hajóra ültette és elküldte az ugyancsak uralma alá tartozó Kerkürára, hogy legalább ne lássa többé. Amikor elküldte a fiút, hadat indított apósa, Proklész ellen, akit szerencsétlensége legfőbb okozójának tartott. Elfoglalta Epidauroszt, és magát Proklészt is foglyul ejtette.
53. Telt az idő, Periandrosz megbetegedett, s be kellett látnia, hogy sem áttekinteni, sem intézni nem képes már az államügyeket. Követet küldött tehát Kerkürára Lükophrónhoz, hogy vegye át tőle a türanniszt, mert idősebb fiában, akit ostobának tartott, egy szemernyit sem bízott. Lükophrón még válaszra sem méltatta az üzenetvivő követet. Periandrosz azonban ragaszkodott a fiához, ezért másodjára elküldte hozzá tulajdon leányát, Lükophrón nővérét, abban a hiszemben, hogy annak szavára talán hajlani fog. Megérkezett a leány, és így szólt öccséhez: "Hát azt akarod, testvérem, hogy idegenekre szálljon a türannisz s atyád háza összedőljön? Inkább, mint hogy hazajöjj és átvedd a hatalmat? Térj meg hát otthonodba, s hagyj fel az önkínzással! Makacsul megátalkodni ostoba dolog. Ne kívánd a bajt bajjal gyógyítani. Vannak, akik többre tartják a becsületet a józan észnél. Vannak, akik elvesztették atyai örökségüket, mert csak az anyait keresték. A türannisz veszedelmes dolog, sokan vágyódnak utána. Atyád már öreg, meggyengült a kortól, ne engedd át hát másoknak, ami neked jár!" Így próbálta hát a leány meggyőzni Lükophrónt, sorra-rendre felhozva a legnyomósabb érveket, amelyekre apja kitanította, de a fiú azt felelte, hogy amíg apja él, nem tér vissza Korinthoszba. A leány mindent elmondott Periandrosznak, aki harmadszor is követet küldött Kerkürára, azzal az üzenettel, hogy inkább ő maga költözik Kerkürára, csak Lükophrón térjen vissza Korinthoszba és vegye át a hatalmat. Ebbe aztán végül beleegyezett a fiú, és minden előkészületet megtettek rá, hogy Periandrosz Kerkürára, Lükophrón pedig Korinthoszba utazzon. Ekkor azonban a kerküraiak hírét vették a tervnek, s hagy Periandrosz le ne telepedhessen az ő földjükön, inkább megölték a fiát. Ezért akart tehát Periandrosz bosszút állni a kerküraiakon.
54. A lakedaimóniak nagy hadsereggel érkeztek Szamoszra, és azonnal hozzá is láttak a város ostromához. Megrohanták a falakat, és sikerült feljutniuk a tengerre néző külső bástyatoronyra, ekkor azonban Polükratész egy erős csapattal a védők segítségére sietett, és visszaszorította a lakedaimóniakat. Majd zsoldosok és szamoszi polgárok rontottak le a lakedaimóniakra a hegytetőn álló bástyatoronyból, de rövid küzdelem után megfutamodtak, s a lakedaimóniak még üldözés közben is kaszabolták őket.
55. Ha ezen a napon a lakedaimóniak követik Arkhiaszt és Lükópaszt, valószínűleg elfoglalják a várost. Arkhiasz és Lükópasz ugyanis, a menekülő szamosziakat üldözve, benyomult a falak mögé, a szamosziak azonban elzárták a visszavonulás útját, és odabent a városban megölték őket. Ennek az Arkhiasznak az unokájával, Szamiosz fiával találkoztam én Pitaréban – mert ebbe a démoszba tartozott –, és megtudtam tőle, hogy az idegenek közül a szamosziakat tartja a legtöbbre. Apja, mint elmondta, azért kapta meg a Szamiosz nevet, mert annak az Arkhiasznak volt a fia, aki Szamoszon hősi halált halt. A szamosziakat pedig azért tiszteli, mert nagyapját államköltségen, ünnepélyesen temették el.
56. A lakedaimóniak negyven napig ostromolták Szamoszt, hasztalan, ezért aztán visszatértek a Peloponnészoszra. Egy meglehetősen valószínűtlen hagyomány szerint viszont Polükratész rengeteg pénzt veretett ólomból, bearanyoztatta, megajándékozta vele a spártaiakat, akik a pénz fejében elvonultak. Ez volt különben az első hadjárat, amelyet a lakedaimóni dórok Ázsia ellen indítottak.
57. Azok a szamosziak, akik harcolni akartak Polükratész ellen, a lakedaimóni visszavonulás láttán elhajóztak Sziphnoszra, hogy pénzt szerezzenek. A sziphnosziak akkoriban viruló jólétben éltek, ők voltak a leggazdagabb szigetlakók, mert Sziphnoszon arany- és ezüstbányákat tártak fel. Az ott nyert kincsek egytizedéből fényes áldozati ajándékot küldtek Delphoiba, amely felért a leggazdagabb államokéval, különben pedig minden évben elosztották egymás között a jövedelmet. Amikor Delphoiban kincsesházat akartak építeni, megkérdezték a jóshelytől, hogy vajon meddig fog tartani ez az ő gazdagságuk. A Püthia ezt a jóslatot adta:

Hogyha fehér színt ölt Sziphnosz szigetén a tanácsház 
és a piac, lesz majd szükség bölcs főre, vörösszín
hírnök s deszka-sereg hogy majd nagy bajt ne okozzon.

A sziphnosziak ugyanis éppen ekkoriban rakták ki díszes fehér paroszi márvánnyal a tanácsházat meg a piacteret.
58. Sehogy sem tudták akkor felfogni ennek a jóslatnak az értelmét, sőt még akkor sem értettek semmit sem, amikor megjelentek a szamosziak a sziget partjainál és az egyik hajón követséget küldtek a városba. Régen minden hajót míniummal festettek be, erre célzott a Püthia, amikor a deszkaseregtől és a vörös hírnöktől óvta a sziphnosziakat. A követek tíz talanton kölcsönt kértek a sziphnosziaktól, akik azonban megtagadták a kérést, mire a szamosziak végigdúlták a földeket. Látván, hogy mi történt, a sziphnosziak nyomban rátámadtak a szamosziakra, de alulmaradtak az összecsapásban, a szamosziak elvágták útjukat, nem eresztették őket vissza a városba, s végül kikényszeríttetek belőlük száz talantont.
59. Ezen a pénzen aztán megvették a hermionéiaktól a Peloponnészosz mellett fekvő Hüdrea szigetét, és védelmét a troizéniakra bízták, ők maguk pedig Krétán megalapították Küdóniát, noha a szigetre nem ezzel a céllal hajóztak oda, hanem azért, hogy elűzzék a zakünthosziakat. Itt letelepedtek, boldogan éltek, s ők építették a Küdóniában ma is látható templomokat, így Diktüna templomát. A hatodik évben azonban tengeri csatában legyőzték őket az aiginaiak, és a krétaiak segítségével rabszolgává tették őket. Lefűrészelték a hajóik orráról a vadkanfigurákat, s mint áldozati ajándékot elhelyezték az aiginai Athéna-templomban. Az aiginaiak azért tettek így, mert gyűlölték a szamosziakat, akik régebben, Amphikratész királyuk uralkodása alatt megtámadták Aiginát, és sok szenvedést okoztak a lakosságnak. Ezért viselkedtek így.
60. Azért beszéltem hosszadalmasabban a szamosziakról, mert egész Hellasz három legnagyszerűbb alkotása az ő nevükhöz fűződik. Egy százötven orgüia18 magas hegy alatt olyan alagutat ástak, amelynek mindkét végén van kijárata, hossza hét sztadion, magassága és szélessége pedig egyaránt nyolc láb. Bent az alagútban kimélyítettek egy húsz pékhüsz mély és három láb széles árkot, elhelyeztek benne egy csövet, s azon át vezették be a városba az egyik nagy forrás vizét. Az alagút építési munkálatait a megarai Eupalinosz, Nausztrophosz fia irányította. Ez tehát az egyik a három nagy alkotás közül. A másik egy móló a tengerben, amelynek hossza több mint két sztadion, mélysége húsz orgüia. A harmadik mű egy templom,19 amelynél hatalmasabbat életemben sem láttam. Az építési munkákat egy Rhoikosz nevű helybeli ember, Philész fia vezette. Nos, ezért beszéltem hosszasabban a szamosziakról.
61. Mialatt Kambüszész, Kürosz fia Egyiptomban időzött, s egyre-másra követte el őrült tetteit, fellázadt ellene két testvér, két mágus, pedig egyiküket maga Kambüszész tette meg helytartójának a királyi udvarban. Ez tehát most fellázadt, mert észrevette, hogy Kambüszész titkolja Szmerdisz halálát, csak kevés perzsa tudja az igazat, a többségük azt hiszi, hogy Szmerdisz él. Ezt a helyzetet használta ki a mágus a királyi hatalom megszerzésére. Volt egy testvére, aki, mint említettem, társa volt a lázadásban, s aki nagyon hasonlított Szmerdiszre, Kürosz fiára, akit Kambüszész, bár édestestvére volt, megöletett. De nemcsak hasonlított rá, hanem még a neve is Szmerdisz volt. Patizeithész,20 a mágus tehát rávette testvérét, hogy csak tegye, amit ő mond, és a trónra ültette. Ezután követeket küldött szét, természetesen az Egyiptomban állomásozó hadsereghez is, és kihirdette, hogy ezentúl nem Kambüszésznak, hanem Szmerdisznek, Kürosz fiának tartozik mindenki engedelmességgel.
62. A követek kihirdették, amit kellett. Az a követ, akit Egyiptomba küldtek, a szüriai Egbatanában találta Kambüszészt és a sereget. Kiállt elébük, és elmondta a mágus üzenetét. Végighallgatta Kambüszész a hírnök szavait, elhitte, amit mondott, s úgy gondolta: Préxaszpész, akire rábízta Szmerdisz megölését, áruló módon nem teljesítette a parancsot. Tekintetét Préxaszpészra szögezve így szólt: "Hát így teljesítetted, Préxaszpész, amivel megbíztalak?" Az pedig így felelt: "Ó, uram, a te Szmerdisz testvéred már soha nem lázadhat fel ellened, nem árthat neked egy körömfeketényit sem, hiszen a parancsodat teljesítettem, és a magam két kezével temettem el testvéredet. Ha mármost a halottak feltámadnak, arra is felkészülhetsz, hogy a méd Asztüagész lázad fel ellened. De ha olyan marad a világ rendje, amilyen eddig volt, akkor Szmerdisz nem árthat neked. Azt tanácsolom neked, hogy eredjünk a hírnök nyomába és kérdezzük ki, akkor majd megtudjuk, kinek a parancsát hozta, ki akarja, hogy Szmerdisz királynak engedelmeskedjünk."
63. Egyetértett Kambüszész Préxaszpész javaslatával, nyomban a hírnök után küldött, elfogatta és maga elé vezettette. Préxaszpész ekkor ezzel a kérdéssel fordult hozzá: "Azt állítod, jóember, hogy Szmerdisznek, Kürosz fiának a parancsára jöttél ide. Most hát mondd meg az igazat, s elmehetsz, a hajad szála se fog görbülni. Szemtől szembe láttad magát Szmerdiszt, s ő adta neked ezt a parancsot, vagy pedig valamelyik szolgája?" Erre a követ így válaszolt: "Én Szmerdiszt, Kürosz fiát azóta se láttam, hogy Kambüszész király megindult Egyiptom ellen, hanem az a mágus, akire Kambüszész rábízta a palotáját, az adta nekünk a parancsot, állítva, hogy Szmerdisznek, Kürosz fiának a rendeletét közvetíti." A követ kétségtelenül a színigazat mondta, Kambüszész pedig így szólt: "Derék ember vagy, Préxaszpész, teljesítetted parancsomat, nem terhel mulasztás. De ki lehet az a perzsa, aki Szmerdisz nevét bitorolja és lázadást szít ellenem?" "Királyom – felelte Préxaszpész azt hiszem, rájöttem, mi történt. A két mágus lázadt fel, Patizeithész, akit a helytartóddá tettél a palotádban, és az ő testvére, Szmerdisz."
64. Mikor Kambüszész meghallotta a Szmerdisz nevet, rádöbbent, hogy milyen igazat mondtak álmában azok a szavak. Mert álmában egyszer egy hírnök megjelentette neki, hogy Szmerdisz a királyi trónon ül, és feje az eget éri. Belátta, hogy kár volt megöletnie testvérét, és keserű könnyeket hullatott Szmerdiszért. Majd amikor kellően megsiratta szerencsétlen sorsát, letörölte könnyeit, lóra ugrott, mert azonnal Szuszába akart indulni serege élén a mágus ellen. De miközben lóra szállt, leesett kardhüvelyének tartószíja, s a meztelen kardpenge belefúródott a combjába, ugyanazon a helyen, ahol ő egykor megsebezte Apiszt, az egyiptomiak istenét. Érezte Kambüszész, hogy halálos a sebe, megkérdezte hát, hogy hogyan hívják a várost, ahol van, s azt a választ kapta, hogy Egbatanának. Márpedig neki egyszer azt jósolták Butó városában, hogy Egbatanában fog meghalni. Akkor persze azt hitte, hogy majd szépen öregkorában éri el a vég a méd Egbatanában, ahol az udvarát tartotta, a jóslat azonban a szüriai Egbatanára vonatkozott. Amikor Kambüszész megtudta a város nevét, egyszeriben visszatért a józan esze, annyira megrendült a mágus fenyegetésétől és a sebtől, amelyet kapott, és felfogván a jóslat értelmét, így szólt: "Ez a végzet, Kambüszésznak, Kürosz fiának itt kell meghalnia!"
65. Akkor nem is mondott többet, de vagy húsz nap múlva összehívatta az ott lévő legtekintélyesebb perzsákat, és a következő szavakat intézte hozzájuk: "Úgy akarja a sors, perzsák, hogy valamit, amit mostanig gondosan titkoltam, fel kell fednem előttetek. Egyiptomban álmot láttam – bár sohase láttam volna! Azt álmodtam, hogy követ jött hozzám hazulról és jelentette, hogy Szmerdisz a királyi trónon ül, és feje az égig ér. Megijedtem, hogy a testvérem elragadja tőlem az uralmat, megfontolatlanul és elhamarkodottan cselekedtem, de hát az emberi természetnek úgysincs hatalma megváltoztatni azt, aminek meg kell történnie. Ostobaságomban Szuszába küldtem Préxaszpészt, hogy ölje meg Szmerdiszt. Amikor elvégezte a véres munkát, megkönnyebbültem és nem gondoltam rá, hogy Szmerdisz halála után másvalaki is fellázadhat ellenem. Nem is sejtve, hogy mit hoz a jövő, testvérgyilkos lettem, pedig nem kellett volna, s a királyi uralmat mégis elvesztettem. Mert Szmerdisz, a mágus volt az, akiről álmomban megjósolta az isten, hogy fellázad ellenem. A gyilkosság megtörtént, s jól véssétek elmétekbe, hogy Szmerdisz, Kürosz fia nem él már. A birodalom urai a mágusok lettek:21 az, akit én tettem meg palotám felügyelőjének, s a testvére, Szmerdisz. Akinek a segítségére a leginkább rászorulnék most, mikor a mágusok így csúfot űztek belőlem, szörnyűséges módon, a legközelebbi vérrokona által elpusztult. Minthogy ő már nem él, a lelketekre kell kötnöm, perzsák, hogy mit tegyetek, ha meghalok. A királyok isteneire kérlek benneteket, de különösképpen a jelen lévő Akhaimenidákat, ne tűrjétek, hogy ismét a médekre szálljon a hatalom. Ha csellel akarják megszerezni, vegyétek vissza csellel, ha erőszakkal kaparintanák meg, szedjétek össze minden erőtöket, és folyamodjatok ti is erőszakhoz. Ha ezt megteszitek, adjon bő termést nektek a föld, legyenek termékenyek asszonyaitok és nyájaitok, ti magatok pedig örök időkre szabadok. De ha nem szerzitek vissza az uralmat, sőt még meg sem kísérlitek, akkor legyetek átkozottak, mindennek épp az ellenkezője történjen veletek, és az összes perzsa úgy végezze be az életét, ahogyan most én!" E szavak után Kambüszész könnyeket ontott a sorsa fölött.
66. A perzsák pedig, királyuk könnyei láttán, megszaggatták ruhájukat, és gyászolni kezdtek. A csont üszkösödni kezdett, az üszkösödés átterjedt az egész combra, és Kambüszész, Kürosz fia hét év és öt hónapi uralkodása után meghalt magtalanul, nem hagyva maga után sem fiú-, sem leánygyermeket. De a perzsák, akik ott voltak, nem hitték el, hogy a mágusok valóban megkaparintották a hatalmat, s arra gyanakodtak, hogy Kambüszész megtévesztő szándékkal beszélt Szmerdisz haláláról, mert meghasonlást akart támasztani a perzsa népben. Meg voltak győződve róla, hogy a királyi trónt valóban Szmerdisz, Kürosz fia foglalta el, különösen, mert Préxaszpész is tagadott és égre-földre esküdözött, hogy ő bizony nem ölte meg Szmerdiszt. Kambüszész halála után ugyanis nagy veszélybe kerül, ha beismeri, hogy Kürosz fiát a saját kezével gyilkolta meg.
67. Kambüszész halála után pedig a mágus, Kürosz fiának, Szmerdisznek nevét bitorolva, zavartalanul uralkodott hét hónapig:22 éppannyi ideig, amennyi Kambüszész uralkodásában a nyolc évhez hiányzott. Ez alatt az idő alatt alattvalóit elhalmozta jótéteményekkel, s halála után egész Ázsia visszasírta, persze a perzsák kivételével. Mert követeket küldött birodalma minden népéhez, és megüzente, hogy három évre felmenti őket a katonáskodás és az adófizetés alól.
68. Ezt a parancsot rögtön az uralma kezdetén kihirdette, de a nyolcadik hónapban leleplezték, a következő módon. Otanész, Pharnaszpész fia mind származásra, mind vagyonra az ország egyik első embere volt. Őbenne támadt fel először a gyanú, hogy talán mégsem Kürosz fia, Szmerdisz, hanem csakugyan a mágus ül a királyi trónon. Gyanakodni pedig azért kezdett, mert látta, hogy az uralkodó sohasem hagyja el a királyi várat és soha nem hív magához egyetlen perzsa előkelőséget sem. Hogy az igazságot kiderítse, a következőképpen járt el. Leányával, Phaidüméval, aki Kambüszész ágyasainak sorába tartozott, a mágus éppúgy együtt hált, akárcsak Kambüszész többi ágyasával. Elküldött hát ehhez a leányhoz és megkérdeztette, hogy ki az a férfi, akivel együtt hál, Szmerdisz-e, Kürosz fia, vagy valaki más. A leány visszaüzent, hogy nem tudja, mert Kürosz fiát, Szmerdiszt sohasem látta, így hát sejtelme sincs róla, hogy kivel szokott hálni. Erre Otanész ismét üzent a leánynak: "Ha nem ismered Szmerdiszt, Kürosz fiát, kérdezd meg Atosszától, hogy ki az, akivel te is, ő is együtt háltok, mert a saját fivérét csak felismeri." Erre a leány azt üzente vissza, hogy sem Atosszával, sem a többi asszonnyal, akivel együtt élt, nem tud találkozni, mert amikor az az ember – már akárki is – átvette a királyságot, azonnal elkülönítette egymástól az asszonyokat.
69. Otanész előtt ennek hallatára egyre világosabb lett a dolog. Harmadszor is üzent hát a leánynak, e szavakkal: "Előkelő származású leány vagy, apád parancsára tehát veszélyt kell vállalnod. Mert ha ez az ember nem Kürosz fia, Szmerdisz, hanem az, akinek én gyanítom, nem hálhat veled büntetlenül, és nem bitorolhatja az uralmat a perzsák felett, hanem keservesen meg kell lakolnia mindenért. Ezért tehát így tégy. Ha legközelebb veled hál, és észreveszed, hogy elaludt, tapogasd meg a fülét. Ha van füle, akkor biztosan tudhatod, hogy a hálótársad Szmerdisz, Kürosz fia, de ha nincs, akkor Szmerdisz, a mágus az!" Phaidümé visszaüzente apjának, hogy nagyon veszélyes ám a kérése, mert ha nincs füle a férfinak, és észreveszi, hogy ő kitapogatta, habozás nélkül megöleti. De azért megígérte, hogy teljesíti apja kívánságát. Ennek a mágus Szmerdisznek ugyanis Kambüszész, Kürosz fia valamely nem csekély okból egykor levágatta a fülét. Phaidümé, Otanész leánya tehát mindenben pontosan úgy járt el, ahogy az apja kívánta. Mikor rá került a sor, hogy ő menjen be a mágushoz – mert a perzsákhoz sorban egymás után járnak be asszonyaik –, melléfeküdt az ágyban, s amikor a mágus már mélyen aludt, megtapintotta a fülét. Azonnal észrevette, hogy mind a két füle hiányzik, s napkelte után azonnal megüzente követe útján apjának a dolgot.
70. Otanész ekkor magához hívatott két előkelő perzsát, Aszpathinészt és Gobrüaszt, akik odaadó barátai voltak, és felfedte előttük az egészet. Ezek már maguk is régen gyanították, hogy így áll a dolog, ezért elfogadták Otanész tervét. Megállapodtak benne, hogy mindegyikük megnyer a tervnek egy-egy olyan perzsát, akiben a legjobban bízik. Otanész Intaphrenészt avatta be a tervbe, Gobrüasz Megabüzoszt, Aszpathinész pedig Hüdarnészt. Így hát hatra nőtt a beavatottak száma, s ekkor úgy hozta a sors, hogy Dareiosz, Hüsztaszpész fia Szuszába jött a perzsáktól,23 ahol az apja kormányzó volt. Amint megérkezett, a hat perzsa úgy döntött, hogy neki is elmondják tervüket.
71. Összeültek tehát ezek heten,24 hűséget fogadtak egymásnak, és ki-ki előadta elgondolását. Mikor Dareioszra került a sor, hogy kifejtse véleményét, ezt mondta: "Eddig azt hittem, egyedül én tudom, hogy a mágus a király, s hogy Szmerdisz, Kürosz fia meghalt. Azért is jöttem ide ilyen sietve, hogy megöljem a mágust. Ha már azonban úgy alakult a helyzet, hogy nemcsak én, hanem ti is tudjátok a dolgot, azt tanácsolom, cselekedjünk haladéktalanul, ne várjunk egy percet sem, mert azzal csak még nagyobb kockázatnak tesszük ki magunkat." Erre Otanész így válaszolt: "Hüsztaszpész fia, nagyszerű ember az atyád, és úgy látszik, te sem maradsz el mögötte. Mégse vágj bele meggondolatlanul ebbe a veszélyes vállalkozásba, hanem előbb töviről hegyire fontolj meg mindent. Tervünk végrehajtásához csak akkor foghatunk hozzá, ha többen vagyunk." Dareiosz erre azt mondta: "Barátaim, ha Otanész tanácsát követnek, tudjátok meg, a legnyomorultabbul elvesztek, mert akad majd valaki, aki a maga hasznára elárulja terveteket a mágusnak. A ti érdeketek lett volna a gyors cselekvés, de ha már úgy határoztatok, hogy többeket, így engem is beavassatok, hát vagy belevágunk még ma, vagy pedig, tudjátok meg, ha elmúlik ez a nap, én magam jelentem meg a mágusnak az egészet, nehogy valaki megelőzzön és eláruljon."
72. Látta Otanész, hogy Dareioszon erőt vett az indulat, így szólt hát: "Ha már mindenáron azt akarod, hogy azonnal cselekedjünk, és nem tűröd a halogatást, akkor ki vele, mondd meg, hogyan jussunk be a királyi palotába és hogyan hajtsuk végre a tervünket. Mert magad is tudod, de ha nem láttad, bizonyára hallottad, hogy szerte a városban őrség áll. Hogyan hatoljunk át az őrökön?" Dareiosz erre így felelt: "Sok dolog van, Otanész, amit nem lehet elmondani, de meg lehet tenni, és persze olyan is van, amit szépen ki lehet ugyan fejteni szavakkal, de nagyszerű tett mégsem lesz belőle. Tudjátok meg, az őrségen nem lesz nehéz keresztülhatolnunk, hiszen valamennyien magas rangú emberek vagyunk, és tiszteletből vagy félelemből, de nem fogják utunkat állni. Meg aztán jó ürügyem is van rá, hogy bebocsátást kérjek: azt fogom mondani, hogy most jöttem a perzsáktól, s apám üzent általam a királynak. Ha a hazugsággal célt érünk, hazudjunk nyugodtan, különben meg akár hazudunk, akár igazat mondunk, ugyanazt tesszük. Sokan azért hazudnak, hogy meggyőzzenek másokat és hasznot húzzanak belőle, mások meg azért mondanak igazat, mert attól remélnek hasznot. Mert akár így beszélünk, akár úgy, ugyanaz a célunk. Ha nem remélne hasznot, az igazmondó is hazudhatna, a hazug pedig igazat is mondhatna. Amelyik ajtónálló önként beenged, annak majd jó sora lesz, amelyik ellenszegül, azt tekintsük ellenfelünknek, aztán pedig rontsunk be és tegyük a dolgunkat."
73. Így beszélt Gobrüasz: "Barátaim, mikor lesz jobb alkalmunk rá, hogy visszaszerezzük a hatalmat, vagy ha nem járunk sikerrel, hogy hősi halált haljunk? Hiszen most egy méd mágus uralkodik a perzsákon, akinek még füle sincsen! Akik ott álltak Kambüszész halálos ágyánál, emlékezhetnek rá, milyen átkot mondott a perzsákra, ha meg sem próbálják visszaszerezni a hatalmat. Nem fogadtuk meg a szavait, azt hittük, a rosszakarat vezérli. Most azonban azt javaslom, kövessük Dareiosz tanácsát, s ha már együtt vagyunk, ne is váljunk el, hanem induljunk el azonnal és szálljunk szembe a mágussal." Gobrüasz szavait mindenki helyesléssel fogadta.
74. Éppen akkor, amikor ez a tanácskozás folyt, a következő esemény történt. A mágusok elhatározták, hogy barátjukká teszik Préxaszpészt, mert Kambüszész olyan kegyetlenül és méltánytalanul bánt vele, hogy egy nyíllövéssel megölte a fiát, s mert ő volt az egyetlen, aki tudott Kürosz fiának, Szmerdisznek a haláláról, hiszen a tulajdon kezével ölte meg. Meg aztán Préxaszpésznak nagy becsülete volt a perzsák előtt. Mindezt meghányták-vetették, majd magukhoz hívatták, megpróbálták megnyerni a barátságát, esküvel fogadtatták meg vele, hogy támogatni fogja őket, és hogy soha nem árulja el a perzsák kárára elkövetett csalást. Cserébe megígértek neki minden földi jót. Préxaszpész megesküdött, hogy teljesíti, amit kértek tőle, mire a mágusok újabb kéréssel álltak elő. Összehívják a perzsákat a királyi palota elé, mondták, Préxaszpész pedig menjen fel a toronyba, és hirdesse ki a perzsáknak, hogy Szmerdisz, Kürosz fia uralkodik fölöttük, és nem más. A mágusok azért bízták Préxaszpészra ezt a feladatot, mert a perzsák hittek a szavának, s ő már eddig is nemegyszer megmondta, hogy Kürosz fia, Szmerdisz él, és nem gyilkolták meg.
75. Préxaszpész ebbe is beleegyezett, a mágusok pedig összehívták a perzsákat, Préxaszpészt fölküldték a toronyba és megparancsolták, hogy beszéljen. Őneki azonban esze ágában sem volt arról szónokolni, amivel megbízták, hanem felsorolta Kürosz egész nemzetségét Akhaimenésztól kezdve, majd amikor elérkezett hozzá, megemlékezett arról a sok jótéteményről, amelyet a perzsákkal cselekedett. Ezután pedig feltárta az igazságot, és elmondta, hogy eddig hallgatnia kellett, mert veszedelmes lett volna számára az igazság, ebben az órában azonban mégis kénytelen leleplezni mindent. Elmondta, hogy Kürosz fiát, Szmerdiszt ő maga ölte meg Kambüszész parancsára, és hogy most a mágusok uralkodnak. Végül rettenetes átokkal megátkozta a perzsákat, ha nem szerzik vissza a hatalmat és nem állnak bosszút a mágusokon, és fejjel előre levetette magát a toronyból. Így halt meg Préxaszpész, akit világéletében tisztelet övezett.
76. A hét perzsa, mikor elhatározta, hogy nem késlekedik, hanem azonnal rátör a mágusokra, imádkozott az istenekhez, aztán elindult, mit sem tudván Préxaszpész sorsáról. Az út felénél tartottak, amikor meghallották, hogy mi történt. Erre megálltak, s újra tanácskozni kezdtek. Otanész és barátai határozottan azt állították, hogy el kell halasztani a tervet, mert ilyen felfordulásban nem szabad semmihez sem fogni, Dareiosz és hívei ellenben makacsul hajtogatták, hogy haladéktalanul és habozás nélkül véghez kell vinni, amit elhatároztak. Amíg így vitatkoztak, látják ám, hogy hét pár sólyom üldöz az égen két pár héját, s tépik-marcangolják őket. Erre aztán a hét perzsa azonnal úgy döntött, hogy Dareiosz véleményét kell követni, s a madarak példáján felbátorodva megindult a királyi palotába.
77. Mikor az összeesküvők a kapuhoz értek, az történt, amit Dareiosz előre megmondott. Az őrök tisztelettel félreálltak az előkelő perzsák előtt, gyanútlanul beengedték őket, és semmit sem kérdeztek tőlük, mert úgy látszott, mintha isteni védelem alatt állnának. Amint az udvarba értek, útjukat állták azok a heréltek, akik a vendégeket fogadják. Ezek aztán kérdezgetni kezdték őket, hogy mi járatban vannak, megfenyegették az őröket, hogy csak úgy beengedték őket, s mikor a hét perzsa be akart hatolni, megpróbálták feltartóztatni őket. Ezek azonban, egymást buzdítva, kardot rántottak, lekaszabolták az ellenszegülőket, majd berontottak a férfitermekbe.
78. A mágusok éppen odabent voltak és azon tanakodtak, hogy mihez is fogjanak azok után, amit Préxaszpész tett. Amikor meghallották a heréltek lármáját és segélykiáltásait, mindketten felugrottak és megpróbáltak védekezni. Az egyik felkapott egy íjat, a másik egy lándzsát, és viaskodni kezdtek. Amelyikük az íjat kapta fel, nem vette hasznát fegyverének, mert a merénylők már közvetlen közelről szorongatták, de amelyik a lándzsával védte magát, megsebesítette Aszpathinészt a combján, Intaphrenészt a szemén, úgy, hogy meg is vakult a fél szemére, de nem halt bele a sebbe. Az egyik mágus ezeket sebesítette meg, a másik pedig, nem vehetvén hasznát az íjnak, bemenekült a férfiteremből nyíló kamrába, s magára akarta zárni az ajtót, de a hét közül ketten, Dareiosz és Gobrüasz, utánanyomultak. Gobrüasz és a mágus birokra kelt, Dareiosz pedig zavarodottan megállt a sötétben, mert félt, hogy Gobrüaszt vágja meg. Gobrüasz, látván, hogy tétlenül áll, megkérdezte, hogy miért nem segít. "Félek, hogy eltalállak" – felelte Dareiosz, mire Gobrüasz így válaszolt: "Szúrj csak bátran, az se baj, ha mindkettőnket eltalálsz." Dareiosz szót fogadott, kardját döfésre emelte, és szerencsére a mágust találta el.
79. Megölték a mágusokat, levágták a fejüket, s a két sebesültet – részben, mert gyengék voltak, részben, mert őrizni kellett a palotát – hátrahagyva, ők öten felkapták a mágusok fejét, és nagy lármával-kiabálással kirohantak. Összehívták a perzsákat, elbeszélték, hogy mi történt, mutogatták a két fejet, és közben minden mágust megöltek, aki eléjük került. Amikor a perzsák megtudták a mágusok csalását és a hét ember bátor tettét, ők is követni akarták példájukat, kardot rántottak, és minden mágust megöltek, aki az útjukba került. Ha a leszálló éjszaka nem vet gátat az öldöklésnek, egy mágus sem marad életben. Erről a napról a perzsák mindmáig megemlékeznek azon a nagy ünnepen, amelyet a "mágusölés napjának" neveznek. Ekkor egyetlenegy mágusnak sem szabad mutatkoznia, hanem zárt ajtók mögött otthon kell maradnia.
80. Öt nappal később, amikor már újra nyugalom volt, összegyűltek a mágusok ellen fellázadt férfiak, hogy megbeszéljék az állam helyzetét. Itt olyan beszédeket mondtak, amelyeket sok hellén talán el sem hisz, pedig csakugyan elhangzottak.25 Otanész azt javasolta, bízzák a birodalom kormányzását az összes perzsára. "Az a véleményem – mondta –, hogy ne uralkodjon rajtunk többé egyetlenegy ember, mert az nem helyes és nem jó dolog. Hiszen tudjátok, hová fajult Kambüszész határtalan dölyfössége, s volt részetek a mágus gőgjében is. Hogyan is tehetne jót az államnak az egyeduralom, ha az uralkodó azt csinál, amit akar, és senkinek nem tartozik felelősséggel? Ekkora hatalom a világ legkiválóbb emberét is eltorzítaná. A korlátlan bőség felfuvalkodottá tesz, az irigység, pedig különben is veleszületett tulajdonsága az embernek. Ha ez a két dolog aztán összetalálkozik, abból lesz a legnagyobb gonoszság, mert a felfuvalkodott és irigy ember sok kegyetlenségre képes. Márpedig egy uralkodónak, akinek mindene megvan, ami jó, nincs oka irigységre. És mégis azt látjuk, hogy a polgárokkal fonák módon viselkedik. Irigyli a jóktól, ahogy élnek, sőt azt is, hogy egyáltalán léteznek, a hitványakban leli örömét, s szomjas füllel issza a rágalmakat. És ami a legvisszásabb: arra, aki mértékletesen fejezi ki tiszteletét, megharagszik, kevesellvén a bámulatát, de arra is megharagszik, aki túlzásba viszi a tiszteletet, sokallván a hízelgését. S a legrútabb tettei még csak eztán következnek: lábbal tiporja az ősi hagyományokat, erőszakoskodik az asszonyokkal és ítélet nélkül kivégeztet vádlottakat. Ha viszont a nép uralkodik, annak már a neve is szép: jogegyenlőség. Aztán meg a nép sosem ragadtatja el magát annyira, mint egy egyeduralkodó. A hivatalokat sorsolással osztják el, viselésük felelősséggel jár, és minden ügyben a közösség dönt, együtt." Így hangzott Otanész indítványa.
81. Megabüzosz viszont a kevesek uralmát, az oligarchiát támogatta, és így beszélt: "Amit Otanész az egyeduralom eltörléséről mondott, azt magam is helyeslem. De nem a legjobb tanácsot adta, amikor azt javasolta, hogy bízzuk a tömegre a hatalmat. Mert a hitvány néptömeg ostoba és felfuvalkodott. Márpedig tűrhetetlen volna, ha épp csak megszabadulva az egyeduralkodó féktelenségétől, a tömeg féktelenségének esnénk áldozatául. Mert ha a zsarnok tesz valamit, azt legalább megfontolja, a tömeg azonban nem képes fontolgatni. Hogyan is volna megfontolt, aki tanulatlan, aki nem tudja, mi a szép és mi az illő, aki ész nélkül nekiesik az államügyeknek, és úgy rohan, mint egy kiáradt hegyi folyó? Válasszák a népuralmat azok, akik rosszat akarnak a perzsáknak, mi azonban válasszunk egy testületet a legkiválóbbakból, és azokra bízzuk rá a hatalmat. Bizonyára mi is köztük leszünk: a legkiválóbb embereknek a tanácsa is a legkiválóbb." Így hangzott Megabüzosz indítványa. Harmadiknak Dareiosz mondta el véleményét, a következő szavakkal.
82. "Én azt gondolom, hogy Megabüzosz jól beszélt a népről, de nem jól az oligarchiáról. Mert tegyük fel, hogy a három lehetőség, a népuralom, az oligarchia és a monarchia a maga legtökéletesebb formájában megvalósul. Szerintem ekkor az utóbbi jobb a másik kettőnél. Mert a legkiválóbb embernél semmi nem lehet jobb. Nagyszerű képességei segítségével hibátlanul uralkodna a néptömegeken, terveit ő tudná a leginkább eltitkolni a gonosz emberek elől. Az oligarchiában viszont sokan használják képességeiket a közjó érdekében, és heves viszályok támadhatnak köztük, mert mindegyik első akar lenni, és a maga elgondolását akarja megvalósítani. Így aztán ellenségeskedni kezdenek, ami pártoskodáshoz vezet, a pártoskodásból pedig előbb-utóbb vérontás lesz. A vérontás után aztán visszatérnek az egyeduralomhoz, amely, íme, a legjobb. Ha a nép uralkodik, bizonyosan meggyökerezik a gonoszság. Márpedig ha az államban gyökeret vert a gonoszság, a gonoszok nem fordulnak egymás ellen, hanem erős barátságra lépnek, mert akik ártani akarnak a közösségnek, azok mindig összetartanak. Így megy ez mindaddig, amíg nem áll valaki a nép élére, és el nem kergeti a gonoszokat. Ezt az embert aztán addig csodálja a nép, amíg a csodálattól egyeduralkodóvá nem lesz. Amiből ugyancsak kiviláglik, hogy a legjobb az egyeduralom. Száz szónak is egy a vége: honnan ered – kérdem – ez a mi szabadságunk, és ki adta nekünk? A nép? Az oligarchia? A monarchia? Minthogy bennünket egyetlen ember ajándékozott meg a szabadsággal, azt indítványozom, hogy a monarchiát – az egyetlen ember uralmát – részesítsük előnyben. Különben se változtassuk meg ősi hagyományainkat, mert az nem vezet jóra."
83. Ez a három javaslat hangzott el, s a hét férfi közül négy a legutolsó indítvány mellé állt. Otanész, aki nem tudta elfogadtatni javaslatát, hogy honosítsák meg Perzsiában a jogegyenlőséget, ekkor újra megszólalt. "Barátaim, lázadótársaim! Világosan látom már, hogy egynek közülünk királlyá kell lennie, vagy úgy, hogy sorsot vetünk, vagy úgy, hogy a népre bízzuk a választást, vagy valahogy másképp. Én azonban nem akarok veletek versengeni, mert sem uralkodni, sem másnak az uralma alatt élni nem kívánok. Az uralomról azonban csak azzal a feltétellel mondok le, ha közületek sem fog senki uralkodni sem rajtam, sem utódaimon." A másik hat beleegyezett a feltételbe, erre Otanész elállt a további versengéstől és eltávozott a gyűlésről. Otanész családja még ma is teljes függetlenséget élvez Perzsiában, az uralkodó akaratának csak akkor veti alá magát, ha akarja, a perzsa törvényeket azonban meg kell tartania.26
84. A többi hat perzsa ezután folytatta a tanácskozást, hogy miképpen választhatna királyt a legigazságosabban. Úgy döntöttek, hogy aki közülük király lesz, Otanésznak, majd utódainak minden évben elküld egy öltözet méd ruhát és olyan értékes tárgyakat, amelyeket a perzsák sokra becsülnek. Ezt az adományt azért szavazták meg, mert ő találta ki a merényletet és ő szervezte meg a lázadást. Otanésznak tehát ezt adták, egymásnak pedig megígérték, hogy mindegyikük bármikor bejelentés nélkül mehet a királyi palotába, kivéve persze, ha a király éppen a feleségével hál, de feleséget is csak a lázadók családjából vehet a király. A királyválasztásról pedig úgy döntöttek, hogy nyeregbe szállnak a város szélén, és akinek a lova napkeltekor először felnyerít, az lesz a király.27
85. Dareiosznak volt egy Oibarész nevű, fürge eszű lovászmestere. Amikor feloszlott a tanácskozás, Dareiosz így szólt ehhez az emberhez: "Oibarész, úgy döntöttünk a királyválasztás ügyében, hogy napkeltekor nyeregbe szállunk, és akinek a lova először nyerít fel, az lesz a király. Találj ki valami okosat, hogy én legyek a király, és ne más!" Oibarész meg így válaszolt: "Ha csak ezen múlik a királyságod, egy cseppet se aggódj, uram, s légy nyugodt, mert bizonyosan te leszel a király. Van énnekem erre egy jó szerem!" Dareiosz így válaszolt: "Ha van ilyen szered, most vedd elő, mert a versengést holnapra tűztük ki." Oibarész meghallgatta ura szavait, majd a következőképpen cselekedett. Kivezette a város elé azt a kancát, amelyet Dareiosz csődöre a leginkább kedvelt, és kikötötte. Aztán odavitte Dareiosz lovát is, többször körbejártatta a kanca körül, majd egymáshoz engedte a két lovat, és a csődörrel meghágatta a kancát.
86. Virradatkor aztán megjelent a lován a hat férfi, ahogy megbeszélték. Kilovagoltak a város szélére, s ahogy arra a helyre értek, ahol az éjjel a kanca ki volt kötve, Dareiosz lova előreugratott és felnyerített. És amíg a ló nyerített, mennydörgés-villámlás támadt, noha különben derűs volt az ég. A jelekben maga Dareiosz is az égiek akaratának megnyilvánulását látta, a többiek pedig, leugorván lovukról, leborultak Dareiosz előtt.
87. Így mesterkedett tehát némelyek szerint Oibarész. Mások szerint – mert a történetnek egy másik változata is közszájon forog a perzsák között – úgy járt el, hogy jól megtapogatván a kanca nemi szervét, zsebre vágta a kezét, s napkeltekor, amikor indultak a lovasok, elővette zsebéből a kezét, megszagoltatta Dareiosz lovával, s a csődör a kancaszagra felnyerített.
88. Így lett király Dareiosz,28 Hüsztaszpész fia, és uralmát az arabok kivételével Ázsia minden népe elfogadta, akiket Kürosz, majd Kambüszész leigázott. Az arabokat sohasem igázták le a perzsák, nem voltak alattvalóik, hanem inkább vendégbarátaik. Ezért is engedték meg Kambüszésznak, hogy átvonuljon területükön Egyiptom ellen, mert sosem támadhatják meg a perzsák Egyiptomot, ha az arabok nem hagyják. Dareiosz először perzsa asszonyokat vett magához, Kürosz két leányát, Atosszát és Artüsztónét. Atossza előzőleg fivérével, Kambüszésszal, majd pedig a mágussal hált együtt, Artüsztóné viszont hajadon volt. Dareiosz ezután még magához vette Kürosz másik fia, Szmerdisz leányát, Parmüszt, továbbá Otanész leányát, aki a mágust leleplezte. Mikor aztán sikerült hatalmát megszilárdítania, kőszobrot állíttatott, amely egy lovon ülő embert ábrázolt, és ezt a feliratot vésette rá: "Dareiosz, Hüsztaszpész fia a lovának (s itt a ló neve állt), valamint a lovászmesterének, Oibarésznak a segítségével lett a perzsák királya."
89. Dareiosz ezután húsz tartományra osztotta Perzsiát, ezeknek perzsa nyelven szatrapia a neve.29 Felosztván a tartományokat, helytartókat állított az élükre, és megszabta, hogy melyik nép mennyi adót köteles fizetni. Azokat a népeket, amelyek egymás szomszédságában laktak, általában együvé sorolta, olykor azonban nem vette figyelembe a szomszédságot, és egy-egy népet a távolabb lakókhoz osztott be. A tartományok adózását úgy szervezte meg, hogy azoknak, akik ezüstben fizettek, a babülóni talantont kellett mértékül venniük, akik aranyban, azoknak az euboiait. A babülóni talanton hetven euboiai minát tesz ki.30 Kürosz és Kambüszész idején az adózást nem szabályozták előírások, a király általában nem is adót, hanem önkéntes ajándékokat kapott. Az adók bevezetése és az egyéb efféle intézkedések miatt mondják a perzsák, hogy Dareiosz a szatócs, Kambüszész a kényúr, Kürosz pedig az atya, mert Dareiosz mindig szatócskodott, Kambüszész kegyetlen és hanyag volt, Kürosz pedig jóindulattal irányította és sok jótéteményben részesítette népét.
90. Az iónokat, az Ázsiában lakó magnésziaiakat, az aiolokat, kariaiakat, a lükiaiakat, Milüasz lakóit és a pamphüliaiakat (akikre közös adót vetett ki) négyszáz ezüsttalanton adó megfizetésére kötelezte. A felosztásban ez a terület volt az első tartomány. A müsziaiaknak, a lüdeknek, a laszonioszoknak, a kabalesz és a hütennesz népnek ötszáz talantont kellett fizetnie: az övék volt a második tartomány. A hellészpontosziakra, akik a szoros jobb partján laktak, a phrügiaiakra, az ázsiai thrákokra, paphlagonokra, a mariandünoszokra és a szürioszokra háromszázhatvan talantont vetett ki. Ez volt a harmadik tartomány. A kilikiaiaktól háromszázhatvan fehér lovat kapott – vagyis minden napra egyet –, továbbá ötszáz ezüsttalantont, amiből száznegyvenet a kilikiai földet őrző lovassereg költségeire fordítottak, a maradék háromszázhatvanat pedig Dareiosz kapta meg. Kilikia volt különben a negyedik tartomány.
91. Az Amphilokhosz, Amphiaraosz fia alapította Poszeidéion városától a Kilikia és Szüria31 határán Egyiptomig húzódó terület, az adómentes arab föld kivételével, háromszázhatvan talantont fizetett. Itt található egész Phoinikia, az úgynevezett palesztinai Szüfia és Küprosz. Ez volt az ötödik tartomány. Egyiptomnak, az Egyiptommal határos Libüának, Kürénének és az egyiptomi tartományhoz csatolt Barkénak hétszáz talantont kellett fizetnie a Moirisz-tavi halászatból befolyó ezüstön kívül. A király tehát ezen az ezüstön és a megszabott gabonamennyiségen felül még hétszáz talantont kapott. Itt ugyanis a memphiszi fehér várban lakó perzsáknak és segédcsapatoknak százhúszezer mérő gabonát kellett beszolgáltatniuk. Ez volt a hatodik tartomány. A szattagüdák, gandarioszok, dadikák és aparüták összesen százhetven talantont fizettek. Ez volt a hetedik tartomány. Szuszát és a kisszioszok egész területét háromszáz talantonra kötelezték. Ez volt a nyolcadik tartomány.
92. Babülónnak és Asszüria többi részének ezer talanton ezüsttel és ötszáz herélt fiúval kellett adóznia. Ez volt a kilencedik tartomány. Egbatana, a többi méd vidék, a parikanioszok és az orthokorübantioszok négyszázötven talanton megfizetésére voltak kötelezve. Ez volt a tizedik tartomány. A kaszpioszok, a pauszoszok, a pantimathoszok és a dareiták együttesen kétszáz talantont fizettek. Ez volt a tizenegyedik tartomány. A baktrioszok és az aigloszok lakóhelye közt húzódó terület lakóira háromszázhatvan talanton adót róttak ki. Ez volt a tizenkettedik tartomány.
93. Paktüiké, Arménia és az Euxeinosz-tengerig terjedő terület lakóinak adója négyszáz talantont tett ki. Ez volt a tizenharmadik tartomány. A szagartioszok, a szarangák, a thamanaioszok, az utioszok, a mükoszok és a Vörös-tenger szigetein lakók adója – ahol az úgynevezett száműzöttek királya lakik – hatszázötven talantonra rúgott. Ez volt a tizennegyedik tartomány. A szakák és a kaszpioszok kétszázötven talantont fizettek. Ez volt a tizenötödik tartomány. A parthusok, a khoraszmioszok, a szogdok és az areioszok háromszáz talantont fizettek. Ez volt a tizenhatodik tartomány.
94. A parikanioszok és az Ázsiában lakó etiópok adójának az összege négyszáz talantont tett ki. Ez volt a tizenhetedik tartomány. A matiénoszok, a szaszpeirok és az alarodioszok adója kétszáz talantont tett ki. Ez volt a tizennyolcadik tartomány. A moszkhoszok, a tibarénoszok, a makrónok, a mosszünoikhoszok és a marok háromszáz talanton megfizetésére voltak kötelezve. Ez volt a tizenkilencedik tartomány. Az indek népe – az általunk ismert világon a legnagyobb létszámú nép – szintén fizetett adót, éspedig háromszázhatvan talantont aranyporban. Ez volt a huszadik tartomány.
95. Ha most a babülóni ezüsttalanton értékét átszámítjuk euboiai talantonra, összesen kilencezer-ötszáznegyven talanton lesz az eredmény. Ha pedig az aranypor értékét tizenháromszoros mennyiségű ezüstének tekintjük, négyezer-hatszáznyolcvan euboiai talantont kapunk. Mindent egybevetve tehát Dareiosz évi adóbevétele tizennégyezer-ötszázhatvan euboiai talantont tett ki – nem számítva kisebb bevételeket.32
96. Ennyi adót kapott tehát Dareiosz Ázsiából és Libüa egy kis részéből. Idő múltával azonban a szigetek, s Európában a Thesszaliáig terjedő területek lakói is adófizetőivé lettek. A király az adóból befolyó pénzt a következő módon őrizte meg. Minden pénzt felolvasztatott és cserépedényekbe öntetett. Ha az edény megtelt, a külső cserépburkolatot összetörette. Ha pedig pénzre volt szüksége, mindig annyit töretett le az aranyból, amennyi éppen kellett.
97. Ezek voltak tehát a tartományok és ilyen arányban adóztak. Nem említettem az adófizetésre kötelezett területek között a perzsák földjét, mert nekik nem kellett adót fizetniük. A következő népek szintén nem fizettek adót, ellenben ajándékokat küldtek. Az Egyiptom szomszédságában lakó etiópok, akiket Kambüszész igázott le, mikor a hosszú életű etiópok ellen indult, s akik a szent Nüsza vidékén laknak, és Dionüszosz tiszteletére ülnek ünnepet. Ezeknek az etiópoknak, valamint a szomszédaiknak ugyanannyi gabonája terem, mint az indek kallantiesz népének, akik föld alatti hajlékokban laknak. Mind a két nép kétévenként küldött és küld még ma is ajándékot: két khoinix33 megtisztítatlan aranyat, kétszáz ébenfatörzset, öt etióp fiút és húsz nagy elefántagyart. A kolkhisziak és szomszédaik, akik a Kaukaszosz-hegységig terjedő területen élnek, önként vállalkoztak rá, hogy ajándékot küldjenek, a perzsák uralma ugyanis a Kaukaszosznál ér véget, s azok, akik a hegységtől északra laknak, már nem törődnek a perzsákkal. Ezek tehát önként vállalkoztak rá, hogy ajándékot küldjenek, amit négyévenként meg is tettek, és megtesznek még az én időmben is: száz fiút és száz hajadont. Az arabok évenként ezer talanton tömjént szolgáltattak be. Ezek azok az önkéntes adományok tehát, amelyeket a király az adón felül kapott.
98. Az indek így szedik össze azt a sok aranyat, amelyből a királynak a mondott mennyiséget beszolgáltatják. India földje napkelet felé homoksivatag,34 mert azok közül az ázsiai emberek közül, akiket ismerünk és akikről tudunk valamit, napkelet felé a legközelebb az indek laknak, a tőlük keletre eső vidék azonban már merő homoksivatag. Az indek több néptörzsre oszlanak, ezek nem is egy nyelven beszélnek, s némelyek nomádok, mások nem. Egyesek a folyam ingoványos vidékén telepedtek meg, s nyers hallal táplálkoznak. A halat nádból, a nád ízeiből font csónakokról fogják. Ruhájuk folyami kákából készül: learatják a kákát a folyam mellékén, majd addig ütögetik, amíg megpuhul, aztán gyékényszerűséget fonnak belőle, és úgy viselik, mint valami páncélt.
99. Tőlük keletre nyers húst evő nomád indek laknak, akiket a padaiosz névvel jelölnek. Azt mesélik, hogy ezeknek ilyenek a szokásai. Ha a közösségből megbetegszik egy asszony vagy egy férfi, megölik, mégpedig ha férfi az illető, a legközelebbi férfi rokonok végeznek vele, abban a hiszemben, hogy a betegségtől lesoványodott hús elromlik. S hiába igyekszik a szerencsétlen titkolni a betegségét, könyörtelenül lemészárolják és megeszik. Ha a beteg asszony, a legközelebbi nőrokonok végzik el azt a munkát, amit a férfival a férfi rokonok. Aki megöregedik, azt levágják és megeszik. De kevesen érik meg az öregkort, mert aki valamilyen betegségbe esett, azt már előbb megölik.
100. Más indek más szokásokat követve élnek, a következő módon. Nem ölnek meg semmilyen élőlényt, nem vetnek, nem laknak házban, táplálékuk fű, egy vadon termő növény, amely hüvelyben köles nagyságú magokat hoz, azt összegyűjtik, hüvelyestül megfőzik és megeszik. Aki megbetegszik, elvonul egy puszta helyre és lefekszik, a többiek pedig nem törődnek vele, hogy meghalt-e már, vagy gyötri-e még a betegség.
101. Azok az indek, akikről mostanáig beszéltem, nyilvánosan közösülnek, mint a barmok, s valamennyiüknek olyan a bőre, mint az etiópoké. Még a magvuk, amellyel megtermékenyítik az asszonyokat, még az sem fehér, mint a többi emberé, hanem fekete, akár a bőrük színe. Különben az etiópok magva is ilyen színű. Ezek az indek még távolabb laknak a perzsáktól, mégpedig déli irányban, és sohasem voltak Dareiosz király alattvalói.
102. Kaszpatürosz városa35 és Paktüiké tartomány közelében, a Medvecsillag irányában, a többi indtől északra megint más indek laknak, akik olyan életmódot folytatnak, mint a baktrioszok. Ezek a legharciasabb indek, ők járnak aranyért is, oda, ahol a vidék egy része homokkal borított sivatag. Ennek a sivatagnak a homokjában a kutyánál kisebb, de a rókánál nagyobb hangyák36 élnek – elfogtak néhány ilyen állatot, s még a perzsa királynak is van belőlük. Ezek a hangyák feltúrják a homokot, úgy vájják ki föld alatti járataikat, akárcsak a hellén földön honos hangyák, s ugyanúgy oda fészkelik be magukat. A feltúrt homok pedig aranyat tartalmaz, s ezért a homokért járnak az indek a sivatagba. Induláskor mindenki befog három tevét, kétfelől két teherhordó hím állatot, középen pedig egy nőstényt, amelynek hátán utazik. A legjobban az olyan nőstényt kedvelik, amelytől nemrég választották el az újszülöttjét. Ezek a tevék gyorsaságban nem maradnak el a lovak mögött, csak éppen sokkal nagyobb terhet bírnak el.
103. Hogy milyen a teve formája, azt nem írom le a helléneknek, akik úgyis ismerik, inkább arról mesélek, amit nem tudnak. Hátsó lábán négy comb van és négy térd, nemi szerve a hátsó lábai közt hátrafelé, a farka felé néz.37
104. Így, ilyen fogattal indulnak el tehát az indek az aranyért, és nagyon ügyelnek rá, hogy akkor vegyék el, mikor a legnagyobb a hőség, olyankor ugyanis a hangyák nem láthatók, mert a meleg elől a földbe bújnak. Ezeknél az embereknél azonban a nap nem délben süt a legforróbban, hanem reggel, attól kezdve, hogy feljön az égre, addig, amíg az emberek haza nem térnek a piacról.38 Náluk tehát reggel sokkal perzselőbben süt a nap, mint Hellaszban délidőben, úgyhogy, mint mondani szokás, ilyenkor szinte fürdenek a verítékben. Délben aztán már csak olyan erővel süt, mint más emberek földjén, délután, amikor a nap lenyugvóban van, olyan lesz a hőmérséklet, mint másoknál reggel, aztán naplementéig fokozatosan egyre hűvösebb lesz, és akkor rájuk tör a hideg.
105. Mikor tehát elérnek az indek a kiszemelt helyre, teletöltik zsákjaikat homokkal, aztán hanyatt-homlok elrohannak. A perzsák állítása szerint ugyanis a hangyák azonnal megérzik az emberszagot, és üldözőbe veszik a betolakodókat. S mivel ezek az állatok a leggyorsabb élőlények, ha az indek nem tennének szert nagy előnyre, mielőtt a hangyák megindulnak, mind otthagynák a fogukat. A hím tevék nem futnak olyan gyorsan, mint a nőstények, s előbb-utóbb mindig elfáradnak a teher alatt, a nőstények viszont, vágyódván otthon maradt kicsinyeik után, nem hagynak alább az irammal. A perzsák állítása szerint tehát az indek ilyen módon szerzik az aranyat, de nagy ritkán a maguk földjén is megnyitnak egy-egy bányát.
106. Úgy hozta a véletlen, hogy a legérdekesebb dolgok a lakott föld legszélén lakó népeknek jutottak, ahogy például Hellaszban a legkellemesebb időjárás az évszakok arányos váltakozása következtében. Kelet felé, mint említettem már, a lakott föld szélén India fekszik, s itt az összes élőlény, legyen az négylábú vagy szárnyas, nagyobb, mint a világ más részein, kivéve a lovakat, amelyek e tekintetben elmaradnak a nészaioninak nevezett méd lovak mögött. Végtelen sok arrafelé az arany is, amelyet vagy kiásnak a földből, vagy a folyók hoznak le a völgyekbe, vagy az imént említett módon elrabolnak. A vadon termő fák sokkal szebb és tartósabb gyapjút adnak, mint a juhok, s az indek abból szövik maguknak a ruhát.
107. Délen Arábia a lakott föld legszéle. Ez az egyetlen hely a világon, ahol megterem a tömjén, a mirha, a kasziafa, a fahéj és a lédanon. A mirha kivételével az összeset nagy fáradsággal szerzik meg az arabok. A tömjént úgy gyűjtik össze, hogy elégetnek sztüraxcserjét – amelyet a phoinikiaiak hoztak be Hellaszba –, mert a tömjént csak akkor tudják összeszedni, ha a cserje már ég. A tömjénfákat ugyanis rengeteg tarka testű, szárnyas, apró kígyó őrzi, amelyek olykor még Egyiptomba is átvonulnak. És nincs semmi, ami elűzné ezeket a kígyócskákat, csak a sztüraxcserje füstje.
108. Azt mesélik az arabok, hogy ezek a kígyók betöltenék az egész földet, ha nem várna rájuk ugyanaz a sors, mint tudomásom szerint a viperákra. Láthatjuk, hogy az isteni előrelátás ebben is bölcsen intézkedett; a szelíd állatok, amelyek táplálékául szolgálnak, nagyon szaporák, hogy ki ne pusztuljanak és az embernek mindig legyen tápláléka, a vad és kártékony állatok pedig kevésbé. Különlegesen szapora például a nyúl, amelyet minden állat, madár, de persze az ember is üldöz. Az összes állat közül egyedül ez képes rá, hogy újra vemhes legyen, holott még meg sem ellett, s egyszerre hordoz a méhében szőrös és csupasz, kifejlett és épp csak megfogant magzatokat. A nyúlnak tehát ilyen a természete. A legerősebb és legbátrabb állat, az oroszlán viszont csak egyszer kölykezik életében, mert ellés közben a méhét is elveszti. Ennek az az oka, hogy amikor a magzat megmozdul, hegyes, éles körmeit állandóan anyja méhébe mélyeszti. S ahogy fejlődik, egyre jobban marcangolja a méhet, amelyből aztán az ellésnél egyetlen ép darabka sem marad.
109. Ugyanez a helyzet a szárnyas kígyókkal és viperákkal Arábiában. Mert ha addig élnének, amíg a természet engedi, mivé lennének az emberek? Így azonban a nőstény, párosodván a hímmel és megtermékenyülvén, a hím nyakába kapaszkodik s addig el sem engedi, míg át nem harapta. A hím tehát elpusztul, de a nőstény is meglakol, mégpedig a következőképpen. Az utódok állnak bosszút a hímért az anyjuk hasában, mert megeszik az anyaméhet, a hasfalat pedig átharapják, s így készítenek maguknak kijáratot. Az emberre nem veszélyes kígyók viszont tojást raknak, abból költik ki számtalan ivadékukat. Így aztán a viperák fajtája az egész földön elterjedt, szárnyas kígyót viszont csak Arábiában látni, máshol egyáltalán nem. Ezért csak látszólag vannak olyan sokan.
110. A tömjént tehát ilyen módon szedik össze az arabok, a kasziát pedig a következőképpen. Mielőtt elindulnak, szemük kivételével az arcukat és az egész testüket beborítják marha- és mindenféle más bőrrel. A kasziacserje egy nem túlságosan mély tóban nő, amely körül és amelyben leginkább a denevérhez hasonló szárnyas állatok élnek. Ezek metsző hangon vijjognak, és hevesen rátámadnak az emberre. Amikor a gyűjtők levágják a cserjét, óvni kell szemüket ezektől a denevérektől.
111. A fahéjhoz még érdekesebb módon jutnak hozzá. Állítólag nem tudni, honnan ered, melyik földön nő; de azoknak is igaza lehet, akik szerint arról a vidékről való, amelyen Dionüszosz nevelkedett.39 Azt mesélik, hogy nagy madarak hozták magukkal annak a fának az ágait, amelyet phoinikiai szóval kinamónonnak, fahéjnak nevezünk, és sárból rakott fészkükben olyan magas sziklaormokon rejtették el őket, ahová ember nem juthat fel. Az arabok azonban tudták, hogyan segítsenek magukon. Levágtak és feldaraboltak ökröket, szamarakat és más igavonó állatokat, elvitték és lerakták őket a sziklaormok közelében, aztán a dolgukra mentek. A madarak aztán lecsaptak a húsdarabokra és már vitték volna a fészkükbe, de megszakadtak a hatalmas súly alatt és lezuhantak a földre. Akkor előjöttek az arabok, összeszedték a fahéjat, amely azonban más vidékekre került aztán tőlük.
112. Még csodálatosabb módon jutnak hozzá a lédanonhoz, amelyet az arabok ladanonnak40 neveznek. Bár nagyon büdös helyről ered, maga a növény mégis kellemes, jó illatot áraszt. Úgy szedik le a bakkecskék szakálláról, mint gyantát a fáról. Készítenek belőle illatszert is, de az arabok égőáldozatként is főként ezt égetik.
113. Ennyit tehát a füstölőszerekről. Különben az egész arab föld csodálatos illatot áraszt. Itt kétféle furcsa, sehol máshol nem ismert juhfajta is tenyészik. Az egyiknek három pékhüsz hosszú a farka, s minthogy a gazdája mindig a földön húzza, állandóan kidörzsölődik és kisebesedik. De minden pásztor ért a fafaragáshoz, készítenek hát valami kis szekérfélét, s azt kötik az állat farka alá: minden farok kap egy szekérkét. A másik juhfajtának körülbelül egy pékhüsz széles a farka.
114. Délre, amerre a nap lenyugszik, a lakott föld legszélén húzódik az etiópok országa. Ebben az országban sok az arany, továbbá a nagy testű elefánt, az ébenfa és mindenféle vadon termő fa, az emberek pedig magas termetűek, szépek és igen hosszú életűek.
115. Ezek tehát a föld legszélső pontjai Ázsiában és Libüában. Európának a legtávolabbi, nyugati részéről azonban nem tudok határozottan állítani semmit sem. Mert egyrészt nem hiszem el, hogy csakugyan létezik az az Északi-tengerbe ömlő folyam, amelyet a barbárok Éridanosznak41 neveznek, és amelynek a tájáról állítólag a borostyánt kapjuk, másrészt mert nem tudok semmit a Kassziteridesz-szigetekről42 sem, ahonnan az ónt szállítják mihozzánk. Már maga az Éridanosz név is különös, hiszen hellén, nem pedig idegen eredetű szó, aztán meg – bár gondosan utánajártam – egyetlen szemtanút sem találtam, akitől bármit hallhattam volna az Európának ezen a részén elterülő tengerről. Az viszont kétségtelen, hogy az ón meg a borostyán földünknek ezekről a legszélső vidékeiről kerül hozzánk.
116. Köztudomású, hogy itt, Európa északi részén lelik a legtöbb aranyat. Hogy milyen módon, arról nem tudok pontosan beszámolni. Beszélik, hogy az egyszemű arimaszposz törzs férfi tagjai rabolják griffmadaraktól, de én bizony nem hiszem, hogy léteznének egyszemű emberek, akik különben a normális emberekhez hasonlítanak. Kétségtelennek tűnik azonban, hogy a föld legszélső vidékei, amelyek a többi földterületet közrefogják és magukba zárják, a legszebbek, és ezek kínálják a legritkább látványosságokat.
117. Van Ázsiában egy síkság, amelyet mindenfelől hegyek zárnak körül, s ezekben a hegyekben öt hegyszoros húzódik végig. Ez a síkság egykor a khoraszmioszok birtoka volt, s a khoraszmioszok, a hürkanioszok, a parthusok, a szarangák és a thamanaioszok földjének a határai fogták közre. Amikor azonban a hatalom a perzsák kezébe került, ez a terület is az övék lett. A síkságot övező hegyekből egy Akész nevű43 nagy folyó ered, amely régebben öt ágával öntözte az imént mondott népek földjeit úgy, hogy egy-egy folyóág egy-egy hegyszoroson át folyt le a földekre. A perzsa uralom alatt aztán a következő történt. A király falat emeltetett a hegyszakadékokban, s mindegyik szorosban zsilipet építtetett. Minthogy ekképpen elzáródott a víz folyása, a hegységen belül az a terület, amelybe a folyó beleömlött, tengerré vált, hiszen a víz nem tudott kifolyni belőle. Azok pedig, akik addig használták, attól fogva azonban nem használhatták a vizet, koldusbotra jutottak. Mert igaz, hogy télen nekik is küld esőt az isten, akár a többi embernek, nyáron azonban, amikor eljön a köles és a szézám vetésének ideje, víz nélkül szűkölködnek. Amikor aztán végképp kiszáradnak a földjeik, fogják az asszonyaikat, felkerekednek Perzsiába, letelepednek a király kapuja elé, és ott jajveszékelnek. A király megszánja a legnyomorultabbakat, és megnyittatja a földjeik felé néző zsilipeket, de ha a földek teleszívták magukat vízzel, gyorsan elzáratja őket. Aztán más zsilipeket nyittat fel másoknak – mindig azoknak, akik a legkilátástalanabb helyzetbe kerültek. Úgy hallom azonban, hogy a király nehéz pénzeket követel a zsilipek kinyitásáért, az adón felül. Itt tehát ez a helyzet alakult ki.
118. Nem sokkal a mágus elleni lázadás után a hét összeesküvő egyike, Intaphrenész olyan erőszakos cselekedetre vetemedett, hogy azonnal halállal bűnhődött érte. Mert valami dolga akadván a királlyal, be akart menni a palotába – a mágusölők bejelentés nélkül is beléphettek a királyhoz, hacsak nem hált éppen valamelyik feleségével. Intaphrenész tehát, mint a hetek egyike, bejelentés nélkül be akart menni a királyhoz. Az ajtónálló és a bejelentő őrszem azonban feltartóztatta, s azt mondta, hogy a király éppen a feleségével hál. Intaphrenész, abban a hiszemben, hogy hazudnak neki, kirántotta a kardját, lemetszette a két ember fülét és orrát, a lova kantárszárára fűzte és a két szerencsétlen nyakába akasztotta őket.
119. A két ember aztán megmutatta magát a királynak, s beszámolt róla, hogy miért jutott ilyen sorsra. Dareiosz megijedt, hogy Intaphrenész talán a hat férfi közös elhatározásából járt el így. Elküldött hát a többiekért, és külön-külön kikérdezte mindegyiket a történtekről. Mikor aztán szép lassan kiderült, hogy a dolog nem az ő beleegyezésükkel történt, elfogta Intaphrenészt gyermekeivel és az egész rokonságával együtt, mert erősen élt benne a gyanú, hogy ez a rokonság lázadásra készül ellene. Bilincsbe verette az elfogottakat, és azon volt, hogy kivégezteti őket. Intaphrenész felesége azonban letelepedett a palota kapuja elé, és addig könyörgött-jajveszékelt, amíg a király szíve megesett rajta, s kiküldött hozzá valakit a következő üzenettel: "Asszony, Dareiosz király hajlandó neked adni elfogott rokonaid közül egynek az életét. Kit akarsz megmenteni?" Az asszony töprengett, majd így válaszolt: "Ha a király egy rokonom életét adja nekem, én a testvérbátyámat választom." Elcsodálkozott Dareiosz, és ismét kiküldött valakit: "Asszony, azt kérdezteti tőled a király, mi vett rá, hogy ne törődj a férjeddel és a gyermekeiddel, hanem a testvéredet válaszd, aki mégsem áll olyan közel hozzád, mint a gyermekeid, és mégsem olyan kedves a szívednek, mint a férjed?" Erre az asszony így válaszolt: "Királyom, isten akaratából férjet még kaphatok, s ha gyermekeimet elveszítem, szülhetek újakat, de testvérem már nem lehet soha többé, hiszen nem él apám, sem anyám."44 Megnyerték Dareiosz tetszését az asszony szavai, s nemcsak azt a férfit bocsátotta szabadon, akit az asszony kért, hanem a legidősebb gyermekét is, de a többit könyörtelenül kivégeztette. Így vesztette hát életét nagyon hamar Intaphrenész, a hét összeesküvő egyike.
120. Ez az eset még Kambüszész betegsége idején történt. Szardisz kormányzója egy Oroitész nevű perzsa ember volt, akit még Kürosz nevezett ki. Ebben az emberben valami istentelen terv fogant meg. Arra támadt kedve, hogy elfogja és megölje a szamoszi Polükratészt, aki egy rossz szót nem mondott rá, soha nem bántotta, sőt életében sem látta. Mesélik, hogy akkor fogamzott meg Oroitészban a vágy, amikor a király kapuja előtt üldögélve és beszélgetve összeveszett a perzsa Mitrobatésszal, a daszküleioni tartomány elöljárójával. Éppen a vitézségről vitatkoztak, s Mitrobatész dölyfösen ezt vágta a szemébe Oroitésznak: "Miféle alak vagy te, hogy még a tartományoddal szomszédos Szamoszt sem tudtad meghódítani a királynak? Pedig igazán nem lett volna nehéz dolgod, hiszen ha egy odavaló ember tizenöt hoplitával lázadást szervez, egykettőre elfoglalja, és most ott uralkodik!" Mondják, hogy nagyon rosszul estek Oroitésznak ezek a lekicsinylő szavak, de nem a sértegetőn akart bosszút állni, hanem Polükratésszal akart leszámolni mindenáron, hiszen miatta érte a sértés.
121. Egy ritkábban emlegetett másik hagyomány szerint Oroitész valamilyen, ma már ismeretlen céllal követséget küldött Szamoszra. Követe a palota férfitermeiben heverészve találta Polükratészt, a teószi Anakreón társaságában. Mármost Polükratész, akár készakarva, mert nem érdekelte Oroitész ügye, akár véletlenül, mindenesetre a falnak fordulva heverészett, nem fordult Oroitész követe felé, miközben előlépve előadta kérelmét, és válaszra sem méltatta.
122. Ezzel a kétféle okkal szokták magyarázni Polükratész vesztét, ki-ki higgye el, amelyiket akarja. Oroitész tehát, akinek székhelye Magnésziában, a Maiandrosz folyón túl volt, értesülvén Polükratész terveiről, üzenetet küldött hozzá Szamoszra a lüd Mürszosszal, Gügész fiával. Polükratész ugyanis meg akarta szerezni az uralmat a tenger felett, s tudomásunk szerint ő volt az első hellén, aki ilyen hatalomra áhítozott, kivéve a knósszoszi Minószt, s talán másvalakit, aki korábban uralkodott a tengeren. Az úgynevezett történeti korban azonban Polükratész volt az első, és nem kis reménye volt rá, hogy Ióniát és a szigeteket csakugyan az uralma alá hajthatja. Erről a tervéről értesült tehát Oroitész, s követe útján ezt az üzenetet küldte neki: "Oroitész üzeni Polükratésznak. Értesültem róla, hogy nagy dolgokat tervelsz, de megvalósításukra nincs pénzed. Ha tehát megfogadod a tanácsomat, a magad ügyét is előbbre viszed, és engem is megmentesz. Biztos forrásból tudomásom van róla, hogy Kambüszész király meg akar öletni engem. Egyezz tehát bele, hogy hozzád költözzem minden kincsemmel, amelyet aztán használj, akár a magadét, de azért valamit nekem is hagyj. Ezekkel a kincsekkel egész Hellasz fölött megszerezheted az uralmat. Ha pedig kételyeid volnának a kincseim felől, küldd el hozzám a legmegbízhatóbb emberedet, és mindent megmutatok neki."
123. Polükratész örömmel vette az ajánlatot, s nyomban el is fogadta. Minthogy pedig a kincsekre vágyva vágyott, azonnal elküldte írnokát, Maiandrioszt, Maiandriosz fiát, hogy tekintse meg őket. (Nem sok idő múltán Maiandriosz ajánlotta fel Polükratész férfitermeinek egész pompás berendezését Héra szentélyének.) Mikor Oroitész hírét vette, hogy útra kelt a követ a kincsek megtekintésére, a következőképpen járt el. Telehordatott nyolc ládát kövekkel, de úgy, hogy a láda belseje és a kövek között maradt egy kis hézag, azt megtöltötte arannyal, s a kövek tetejére is aranyat rakatott. Aztán becsomagoltatta a ládákat, és várta a követet. Maiandriosz meg is érkezett, mindent megtekintett és megjelentett Polükratésznak.
124. Ezután maga Polükratész is felkereste Oroitészt, holott a jóslatok és a barátok tanácsai egyaránt óvták tőle, sőt leánya, aki azt álmodta, hogy apja a levegőben függ, s testét Zeusz mossa és a nap keni, látomásától megrémülve mindenáron le akarta beszélni róla apját, hogy elhajózzon Oroitészhoz. Még akkor is a baljós látomást emlegette, amikor apja felszállt egy ötvenevezős hajó fedélzetére, Polükratész ezért aztán meg is fenyegette a leányt, hogy ha épségben hazatér, jó ideig nem adja férjhez, de a leány azt felelte, bár úgy lenne, mert inkább marad ő még jó ideig hajadon, csak az apját ne veszítse el.
125. Polükratész azonban nem hallgatott a jó szóra, hanem elhajózott Oroitészhoz. Vele volt több barátja, így a krotóni Démokédész, Kalliphón fia, az akkori idők legkiválóbb orvosa is. Miután Polükratész megérkezett Magnésziába, önmagához, egész jelleméhez méltatlan, szörnyű halállal pusztult el. Mert a szürakuszai türannoszok kivételével45 egyetlen hellén türannosz kiválósága sem állja az összehasonlítást Polükratészéval. Oroitész azonban oly módon végeztette ki Polükratészt, hogy még kimondani is szörnyű: karóba húzatta. A vele ment szamosziakat hazaengedte, és azt mondta: hálásak lehetnek, amiért meghagyta az életüket, a kísérő idegeneket és szolgákat azonban rabszolgaként magánál tartotta. A karón függő Polükratészon így teljesült be az álom, amit leánya látott. Mert Zeusz mosta, mikor esett az eső, és a nap kente, amikor verejtéket ontott kínjában a teste. Így fejezte be életét Polükratész, akinek minden sikerült, így érte el a végzet, miként Amaszisz, Egyiptom királya megjósolta egykor.
126. Idő múltán azonban Oroitész is megbűnhődött, amiért oly rútul elbánt Polükratésszal. Ez az ember Kambüszész halála és a mágusok uralkodása után is Szardiszban maradt, de semmiben nem támogatta a perzsákat, amikor a médek megfosztották őket a hatalomtól. Sőt arra használta a zavaros helyzetet, hogy meggyilkolt két előkelő perzsát: Mitrobatészt, a daszküleioni tartomány főnökét, aki kigúnyolta őt Polükratész miatt, továbbá Mitrobatész fiát, Kranaszpészt, de sok egyéb gonosztettet is elkövetett. Megölette például Dareiosz egyik futárát, aki kellemetlen üzenetet hozott neki, visszatérőben meglesette embereivel, és a holttestét lovastul eltüntették.
127. Amikor Dareiosz trónra lépett, bosszút akart állni Oroitészon valamennyi gonosztettéért, főképpen azonban Mitrobatész és fia megöletéséért. Nem akarta azonban mindjárt ellene küldeni seregét, mert tudta, hogy Oroitésznak is nagy hadereje van, s ezer perzsa lándzsás áll szolgálatában, s ezenkívül ő a phrüg, a lüd és az ión tartomány elöljárója. Ezért tehát Dareiosz a következő tervet gondolta ki. Összehívta a legtekintélyesebb perzsákat, s így szólt hozzájuk: "Perzsa férfiak! Ki vállalkozik közületek egy olyan feladatra, amelyhez bölcs ész kell, nem pedig fegyver és sereg? Mert ahol észre van szükség, ott mit sem ér az erőszak. Melyikőtök hozza elém élve vagy halva Oroitészt? Mert az az ember semmivel sem segítette a perzsákat, hanem nagy bajokat okozott. Először is meggyilkolta két hívemet, Mitrobatészt és fiát, majd megölette a követeimet, akikkel magamhoz hívattam, és most már egyre tűrhetetlenebb a dölyfössége. Meg kell hát ölnünk őt, nehogy még nagyobb bajokat okozzon a perzsáknak."
128. Dareiosz szavaira azonnal jelentkezett harminc férfi, és mindegyik kész volt teljesíteni a király akaratát. Versengésüket a király sorshúzással oldotta meg, és a sors Bagaioszt, Artontész fiát jelölte ki. Bagaiosz tehát, amikor a sors választása reá esett, így látott hozzá feladatához. Leveleket írt a legkülönfélébb ügyekről, mindegyikre rányomta Dareiosz pecsétjét, majd ezekkel együtt felkerekedett Szardiszba. Megérkezvén felkereste Oroitészt, egymás után elővette a leveleket és átnyújtotta a királyi írnoknak, hogy olvassa fel. (Mert minden tartomány elöljárójának megvannak a maga királyi írnokai.) A levelekkel az volt a célja, hogy kipuhatolja a testőrök hangulatát, vajon elpártolnának-e Oroitésztól. Amikor látta, hogy mekkora tisztelettel veszik át a leveleket, s fogadják a tartalmukat, egy olyan levelet adott oda az írnoknak, amelyben ez állt: "Perzsák! Dareiosz megtiltja nektek, hogy Oroitész testőrei legyetek!" Amikor ezt meghallották a testőrök letették lándzsájukat. Bagaiosz, látva, hogy engedelmeskednek a levél parancsának, felbátorodva átnyújtotta az írnoknak a legutolsó levelet, amelyben ez állt: "Dareiosz király azt parancsolja a Szardiszban lévő perzsáknak, hogy öljék meg Oroitészt!" A testőrök erre kardot rántottak és azonnal végeztek Oroitésszal. Ekképpen lakolt meg a perzsa Oroitész a szamoszi Polükratészért.46
129. Ezután Oroitész egész vagyonát Szuszába szállították. Nem sok idő múltán Dareiosz egy vadászat alkalmával olyan szerencsétlenül ugrott le a lováról, hogy kificamodott a lába, de annyira, hogy egészen kifordult a bokája. S minthogy udvara mindig tele volt a leghíresebb egyiptomi orvosokkal, rájuk bízta magát. Ezek azonban erőszakosan próbálták helyre rakni a lábát, és akkora fájdalmat okoztak, hogy a király hét nap, hét éjjel le se hunyta a szemét. S mikor már nyolcadik napja rosszul érezte magát, valaki megemlítette előtte, hogy korábban Szardiszban hallott a krotóni Démokédészről, aki kiváló orvos hírében állt. Dareiosz nyomban maga elé hozatta az orvost. Oroitész rabszolgái között akadtak rá, ahol addig ügyet sem vetettek rá, ekkor pedig, úgy, ahogy volt, bilincsben, rongyos ruhában a király elé vezették.
130. Mikor előtte állt, Dareiosz megkérdezte tőle, hogy ért-e az orvoslás tudományához. Az orvos azt felelte, hogy nem, mert félt, hogy ha elárulja magát, soha nem látja meg többé Hellasz földjét. Dareiosz azonban észrevette, hogy nem mond igazat, s megparancsolta a szolgáknak, hogy hozzanak elő ostorokat, kínzószerszámokat. Erre aztán Démokédész felfedte kilétét, de kijelentette, hogy koránt sincs birtokában az egész orvostudománynak, csak sokat időzött egy orvos társaságában, s tőle sajátított el valamicskét ebből a mesterségből. Dareiosz azonban mégis rábízta magát, és Démokédész az erőszakos kezelés helyett kíméletes eszközöket, valamint hellén gyógyszereket alkalmazott, s el is érte, hogy betegének álom jött a szemére, rövid idő múlva pedig, amikor Dareiosz már nem is remélt gyógyulást, felépült. Dareiosz ekkor egy pár aranybilincset adott neki jutalmul, Démokédész azonban megkérdezte a királytól, hogy miért akarja a gyógyítás fejében megkettőzni a nyomorúságát. Megtetszett a válasz Dareiosznak, és elküldte az orvost a feleségeihez. A heréltek pedig bevezették az asszonyokhoz, és elmondták, hogy ez az az ember, aki a királynak visszaadta az életét. Erre minden asszony belemerítette ivóserlegét a kincsesládájába, s olyan dús ajándékokkal halmozta el Démokédészt, hogy egy Szkitón nevű szolga, aki az orvos kísérője volt, a kelyhekből lehullott aranyakat felszedegetve nagy rakás pénzt gyűjtött össze magának.
131. Ez a Démokédész különben így került Krotónból Polükratész udvarába. Nem fért meg apjával, aki hirtelen haragú ember volt, hanem otthagyta, és Krotónból Aiginába ment. Itt már az első évben kitűnt a helyi orvosok közül, noha még nem voltak meg azok a műszerei és felszerelései, amelyek orvostudomány gyakorlásához kellenek. A második évben Aigina szerződtette egy talanton fizetésért, a harmadik évben Athén száz mináért, a negyedikben pedig Polükratész orvosa lett két talanton fizetésért. Így került el tehát Démokédész Szamoszra, s a krotóni orvosok elsősorban neki köszönhették hírnevüket, ekkoriban ugyanis Hellasz-szerte a krotóni orvosokat tartották a gyógyítás legkiválóbb mestereinek, s csak utánuk következtek a kürénéi orvosok. (Ez akkortájt volt, mikor a zenészek között az argosziakat tartották a legkiválóbbnak.)
132. Amikor Démokédész meggyógyította Dareioszt, gazdag emberként letelepedett Szuszában, asztaltársa lett a királynak, s mindene megvolt, egyet kivéve: nem térhetett vissza Hellaszba. Ő mentette meg azoknak az egyiptomi orvosoknak az életét is, akik előtte próbálkoztak Dareiosz gyógyításával, mert a király karóba akarta húzatni őket, amikor jobbnak bizonyult náluk egy hellén orvos. Démokédész azonban kegyelmet eszközölt ki nekik a királynál. Megmentett egy kürénéi jóst is, aki Polükratész kíséretéhez tartozott, majd rabszolga lett, és őrá sem vetettek ügyet. Egyszóval Démokédész nagy becsben állt a király előtt.
133. Kevéssel később történt, hogy Atosszának, Kürosz leányának, Dareiosz feleségének daganat támadt a mellén, majd kifakadt, és egyre tovább terjedt. Míg a seb kisebb volt, az asszony eltitkolta, és senkinek sem szólt róla, de mikor egyre csúnyább lett, odahívatta Démokédészt, és megmutatta neki. Démokédész megígérte, hogy meggyógyítja, de esküvel megfogadtatta az asszonnyal, hogy viszonzásul teljesíti az ő kérését, s szavát adta, hogy kérése nem olyan, amit az asszonynak aztán szégyellnie kellene.
134. Meg is gyógyította, Atossza pedig, hogy teljesítse Démokédész kérését, így szólt az ágyban Dareiosz királyhoz: "Olyan nagy a hatalmad, királyom, mégse kezdesz semmiféle vállalkozásba. Nem hódítasz meg népeket, nem gyarapítod a perzsák hatalmát. Pedig fiatalságodhoz és roppant gazdagságodhoz valami nagy tett illenék, hadd lássák a perzsák, hogy igazi férfi uralkodik rajtuk. És két okból is jó lenne, ha így cselekednél. Egyrészt megláthatnák a perzsák, hogy milyen rendkívüli férfi a vezérük, másrészt lekötné a háború az erőiket, és nem tudnának áskálódni ellened. Most vagy képes a rendkívüli tettekre, amíg fiatal vagy, mert a test fejlődésével az értelem is gyarapodik, a test vénülésével azonban elagg az értelem is, és az ember egyre képtelenebb lesz bármiféle cselekvésre." Ezt mondta el Atossza, az orvos tanácsát követve, férje pedig így válaszolt szavaira: "Amiről te beszéltél, asszony, azt magam is tervezem. Szándékomban áll például, hogy hidat veressek a két szárazföld közé, és úgy indítsak hadjáratot a szküthák ellen, amit hamarosan meg is valósítok." "Ne a szküthák ellen vonulj te először – válaszolta Atossza –, mert azokat bármikor meghódíthatod, amikor akarod. Indíts inkább háborút Hellasz ellen! Sokat hallottam már a spártai, az argoszi, az attikai meg a korinthoszi asszonyokról, s épp ilyen rabnőkre vágyom. Van neked egy fölöttébb ügyes embered, aki egész Hellaszt megmutatná neked és mindenfelé elkalauzolna: az, aki a lábadat meggyógyította." Dareiosz azt felelte: "Ha úgy gondolod, asszony, hogy először Hellasszal kellene próbálkoznom, azt hiszem, jobb lenne előbb perzsa felderítőket küldenünk oda azzal az emberrel, azok azután töviről hegyire elmondanának mindent, amit láttak és tapasztaltak. S ha eleget tudok már a hellénekről, hadat indítok ellenük."
135. Így beszélt Dareiosz és be is váltotta szavát. Már másnap hajnalban magához rendelt tizenöt előkelő perzsát, s meghagyta nekik, hogy Démokédész kíséretében utazzák be Hellasz tengerparti vidékeit. De vigyázzanak, mondta, nehogy Démokédész megszökjön tőlük, hanem mindenképpen hozzák vissza magukkal. Elmondván parancsait, Démokédészt is magához hívatta, és megkérte, hogy legyen a perzsák útikalauza, mutassa meg nekik egész Hellaszt, majd térjen vissza velük együtt. Biztatta, hogy amije csak van, vigye el nyugodtan apjának és testvéreinek, ő majd mindenért többszörösen kárpótolja. De még azonfelül is ad neki egy értékes ajándékokkal megrakott teherhordó gályát, hogy az is vele menjen. Azt hiszem, Dareioszt nem vezette hátsó gondolat, amikor így beszélt, Démokédész azonban megijedt, hogy Dareiosz csupán próbára akarja tenni. Ezért nem kapott mohón az ajándékokon; hanem kijelentette, hogy minden vagyonát az országban hagyja akkorra, amikor majd visszatér, a teherhordó hajót azonban, amelyet a király a testvéreinek szánt ajándékul, elfogadja. Amikor Dareiosz Démokédésznak is kiadta utasításait, elrendelte, hogy szálljanak tengerre.
136. El is hajóztak, s a phoinikiai Szidón városába érve felszereltek két három evezősoros hajót meg egy teherhordó gályát mindennel, amire szükségük volt. Befejezvén az előkészületeket, elindultak Hellaszba. A part mentén haladva jól megfigyeltek és feljegyeztek mindent, majd megtekintvén az összes nevezetességet, megérkeztek az italiai Taraszba. Arisztophilidész, a tarasziak királya jó szolgálatot akart tenni Démokédésznak, ezért leszereltette az evezőket a méd hajókról, a perzsákat mint kémeket őrizetbe vétette. S miközben a perzsákkal ez történt, Démokédész elment Krotónba. Amikor megérkezett, Arisztophilidész szabadon engedte a perzsákat, s mindent visszaadott nekik, amit a hajóikról elvett.
137. A perzsák ezután hajóra szálltak, Démokédész nyomába eredtek, s hamarosan megérkeztek Krotónba. A piactéren találtak rá, sétálgatva, s rögtön elfogták. Néhány krotóni, félve a perzsák hatalmától, szemrebbenés nélkül tűrte, ahogy elhurcolják. De a többiek bottal estek neki a perzsáknak, ütlegelték őket, mire a perzsák ezt mondták nekik: "Krotóni férfiak, gondoljátok meg, mit tesztek! El akarjátok venni tőlünk a nagy király szökevény rabszolgáját. Azt hiszitek, Dareiosz elnézi ezt a sértést? Azt gondoljátok, hogy értek vele valamit, ha kiveszitek a kezünk közül most ezt az embert? A ti városotok lesz az első, amelyet megtámadunk és leigázunk!" A krotóniakra azonban nemigen hatott a perzsák beszéde, hanem kiszabadították Démokédészt, s elvették a teherhajójukat is. A perzsák erre tüstént visszaindultak Ázsiába, és minthogy elvesztették útikalauzukat, lemondtak Hellasz többi részének beutazásáról és tanulmányozásáról. Elindulásuk előtt Démokédész rájuk bízott egy üzenetet: mondják meg Dareiosznak, hogy megnősül, s Milón leányát fogja feleségül venni. Dareiosz ugyanis nagyra tartotta Milónt, a híres birkózót. Véleményem szerint Démokédész azért siettette ezt a házasságot, s azért áldozott rá annyi pénzt, hogy megmutassa Dareiosznak, milyen nagyra becsülik őt a saját hazájában.
138. A perzsák tehát elhajóztak Krotónból, de az iapügiai parton hajótörést szenvedtek és rabságba kerültek. Végül azonban egy taraszi száműzött, akinek Gillosz volt a neve, megmentette és visszavitte őket Dareiosz királyhoz. Dareiosz hálából kijelentette, hogy bármit kér, teljesíti. Erre Gillosz, elmesélvén balsorsát, arra kérte a királyt, hogy segítse visszajutni Taraszba. Nem akarja azonban – mondta –, hogy egy egész hajóhad vigye vissza Italiába, mert azzal Hellasznak is bajt okozna. Beérné a knidosziak kíséretével, mert a tarasziak jóban vannak a knidosziakkal, s ha velük megy, talán visszafogadják.47 Dareiosz teljesítette az ígéretét, követeket küldött a knidosziakhoz, és felszólította őket, hogy kísérjék haza Gilloszt Taraszba. A knidosziak eleget tettek Dareiosz felszólításának, de a tarasziakat nem tudták meggyőzni, erőszakhoz pedig nem akartak folyamodni. Így zajlott le tehát ez az esemény. Ezek a perzsák voltak az elsők, akik átkeltek Hellaszba, mégpedig abból a célból, hogy kikémleljék az országot.
139. Dareiosz pedig elfoglalta Szamoszt, az összes hellén és barbár város között a leghatalmasabbat, mert előzőleg ez történt. Mikor Kambüszész, Kürosz fia hadba vonult Egyiptom ellen, sok hellén is elkísérte a seregét, némelyek, ahogy szokás, kereskedni akartak, mások meg csak országot látni. Ezek közé tartozott Szüloszón, Aiakész fia, Polükratész testvére is, akit száműztek Szamoszról. Ezt a Szüloszónt a következő szerencse érte. Bíborszín köpenyében éppen a memphiszi piactéren sétálgatott, s szembejött vele Dareiosz, aki akkor Kambüszész testőre volt, de nem viselt különösebb méltóságot.48 Dareiosz meglátta a köpenyt, és nagyon megkívánta, odament hát Szüloszónhoz, hogy megvegye. Szüloszón, látva, hogy mennyire vágyódik Dareiosz a köpenyre, valami szerencsés belső sugallatra így szólt hozzá: "Ez a köpeny semmi pénzért nem eladó, de ha olyan nagyon akarod, hát odaadom neked ajándékba." Dareiosz nagyon megörült, s elfogadta az ajándékot. Szüloszón akkor persze sajnálta, hogy ilyen ostobán túladott a köpenyén.
140. Idő múltán aztán meghalt Kambüszész, később a hét férfi fellázadt a két mágus ellen, s a hétből Dareiosz lett a király. Szüloszón is megtudta, hogy éppen az az ember lett a király, akinek Egyiptomban odaajándékozta a köpenyét. Elutazott hát Szuszába, leült a királyi palota előcsarnokában, és fűnek-fának mondogatta, hogy ő Dareiosz jótevője. Mikor az ajtónálló ezt meghallotta s jelentette a királynak, Dareiosz csodálkozva megkérdezte: "Ugyan ki lehet az a hellén jótevőm, akinek én hálával tartozom? Hiszen még csak az imént léptem trónra, eddig még egyetlen hellén sem jött el hozzám, és szerencsére én sem vagyok adósa a helléneknek. De hát azért csak eresszétek be, hadd látom, milyen szándékkal beszél!" Az ajtónálló bevezette Szüloszónt, aki odaállt a király elé, a tolmácsok pedig megkérdezték tőle, hogy ki ő és mit cselekedett, hogy a király jótevőjének mondja magát. Szüloszón elmesélte a köpeny történetét, s azt sem titkolta el, hogy ő az az ember, aki megajándékozta Dareioszt. "Te vagy a legnemesebb lelkű ember – mondta erre Dareiosz –, mert akkor adtál nekem ajándékot, mikor még nem volt hatalmam. S bármily csekély volt is az az adomány, akkora köszönetet érdemel, mintha most valami nagy értékkel ajándékoznál meg. Annyi aranyat és ezüstöt kapsz jutalmul, hogy sose bánd meg a szolgálatot, amelyet Dareiosznak, Hüsztaszpész fiának tettél." Szüloszón meg azt válaszolta: "Királyom! Ne adj nekem aranyat és ezüstöt, hanem szabadítsd fel, és add vissza hazámat, Szamoszt! Mert amikor Oroitész megölte testvéremet, Polükratészt, a mi volt rabszolgánk lett ott az úr. Add vissza nekem Szamoszt, de anélkül, hogy a polgárok vérét ontanád vagy rabszolgává tennéd őket."
141. Dareiosz eleget tett a kérésnek, és sereget indított Otanésznak, a hetek egyikének vezérletével, és megparancsolta, hogy Szüloszón minden kívánságát teljesítsék. Otanész a tengerpartra vonult és felkészítette a sereget.
142. Szamoszon a hatalom Maiandriosznak, Maiandriosz fiának a kezében volt, akit még Polükratész tett meg helyettesévé. Ez az ember igazságos uralkodó szeretett volna lenni, de kísérlete kudarcot vallott. Amikor hírül vette Polükratész halálát, első dolga volt, hogy oltárt emelt a Szabadító Zeusznak, s szent ligetet telepített köré, amely ma is megvan a városon kívül. Amikor ezzel végzett, gyűlésbe hívta az összes polgárt, és így beszélt: "Mint jól tudjátok, Polükratész kormánypálcáját és hatalmát reám bízta, s így engem illet a jog, hogy uralkodjam rajtatok. Ami azonban más viselkedésében nem tetszik, azt lehetőleg magam sem akarom elkövetni. Mindig is ellenemre volt, hogy Polükratész, vagy bárki más, zsarnokként uralkodik a hozzá hasonló embereken. Polükratész végzete most beteljesedett, én leteszem a ti kezetekbe a hatalmat, és kihirdetem köztetek a jogegyenlőséget. Annyit azonban kikötök, hogy méltányosságból adjatok nekem hat talantont Polükratész vagyonából, s hogy az enyém legyen, majd később utódaimra szálljon a Szabadító Zeusz főpapi tisztsége, mert azt a szentélyt én alapítottam, s én adtam vissza a ti szabadságotokat." Így beszélt a szamosziak előtt, de az egyik polgár felállt, és így szólt: "Nem is vagy te méltó rá, hogy uralkodj rajtunk, hitvány származású, gonosz ember! Inkább azon járjon az eszed, hogy elszámolj a kincsekkel, amelyeket te kezeltél!"
143. Egy Teleszarkhosz nevű ember beszélt így, aki a polgárok közt nagy tekintélynek örvendett. Maiandriosz előtt ekkor világossá vált, hogy ha lemond az uralomról, megkaparintja valaki más, ezért elhatározta, hogy ragaszkodni fog a hatalmához. Bezárkózott a fellegvárba, egyenként magához rendelte a legtekintélyesebb polgárokat, mintha el akarna számolni a pénzzel, aztán sorra elfogatta és bezáratta őket. Amikor már jó sokan ültek börtönben, Maiandriosz megbetegedett. Testvére, Lükarétosz, abban a hiszemben, hogy a bátyja már a halálán van, kivégeztette a foglyokat, hogy minél könnyebben megszerezhesse Szamoszon a hatalmat, mert úgy látszott, hogy a szamosziak nem kívánják a szabadságot.
144. A perzsák, akik Szüloszón kíséretében érkeztek Szamoszra, semmiféle ellenállásba nem ütköztek. Maiandriosz és a pártján lévők késznek mutatkoztak rá, hogy ha szabad elvonulást kapnak, elhagyják a szigetet. Otanész ráállt, és megkötötték a szerződést. A magas rangú perzsák azalatt hordszékekben ülve várakoztak a vár előtt.
145. Maiandriosz türannosznak pedig volt egy nem egészen ép elméjű testvére, Kharilaósz, aki valamilyen vétségért éppen börtönben ült. Ez az ember is értesült a történtekről, s hogy börtöne ablakából kitekintve meglátta a békésen üldögélő perzsákat, teli torokból kiáltozni kezdett, s Maiandriosz színe elé akart kerülni. Meghallotta a kiabálást Maiandriosz, és parancsot adott, hogy vezessék elébe a testvérét. Mikor ez megtörtént, Kharilaósz szitkokkal, átkozódva követelte Maiandriosztól, hogy támadja meg a perzsákat. Így szólt: "Aljas gazember! Engem bezzeg börtönbe zárattál, pedig a testvéred vagyok, és semmit nem csináltam, amiért bilincs jár! Most viszont inadba szállt a bátorságod, hagyod, hogy a perzsák elűzzenek hazádból és házadból, eszedbe se jut bosszút állni rajtuk, holott gyerekjáték volna végezned velük. De ha annyira rettegsz, add át nekem a csapataidat, majd én megfizetek nekik, amiért idemerészkedtek! Te pedig, ha akarsz, elmehetsz a szigetről."
146. Így beszélt Kharilaósz, Maiandriosz pedig elfogadta javaslatát. Nem azért, mintha esztelenül azt hitte volna, hogy a saját erői diadalmaskodhatnak a perzsa király seregén, hanem mert gyűlölte Szüloszónt, és nem akarta, hogy ellenállás nélkül ölébe hulljon a város. Arra vágyott, hogy felbőszítse a perzsákat és meggyengítse Szamoszt, mielőtt megadja magát. Mert tudván tudta, hogy ha felingerli a perzsákat, könyörtelenül lecsapnak a szamosziakra. A maga sorsáért nem aggódott, bármikor sértetlenül eltávozhatott a szigetről, hiszen a fellegvártól a tengerpartig titkos alagutat ásatott. Nos, Maiandriosz tehát elhajózott Szamoszról, Kharilaósz pedig felfegyverezte az összes segédcsapatot, kitárta a kapukat, s rárohant a mit sem sejtő perzsákra, akik abban a hiszemben várakoztak, hogy a szamosziak és ők egyezséget kötöttek. A segédcsapatok azonban rájuk rontottak, megölték a gyaloghintókban ülő előkelő perzsákat, s számos további embert is lemészároltak. A vérontás közben azonban megérkezett a perzsa sereg többi része a bajba jutottak segítségére, megtámadták a segédcsapatokat, és egykettőre beszorították őket a várba.
147. Amikor Otanész, a perzsa vezér meglátta a perzsák veszteségeit, nem törődött többé Dareiosz parancsával, hogy ne öljön meg és ne fogjon el egyetlen szamoszi polgárt sem, és a szigetet sértetlenül adja át Szüloszónnak. Megparancsolta katonáinak, hogy aki útjukba kerül, legyen az férfi vagy gyermek, azzal végezzenek. A perzsa sereg egyik fele ekkor megkezdte a vár ostromát, másik fele pedig mindenkit lemészárolt, akit ért, még a szentélyekben is, nem csak a szentélyeken kívül.
148. Maiandriosz tehát elmenekült Szamoszról, és Lakedaimónba hajózott. Odaérkezve mindent, amit magával hozott, kirakott a partra, s miközben a szolgák az arany- és ezüstpoharakat tisztogatták a szállásán, tárgyalásba kezdett Kleomenész spártai királlyal, Anaxandridész fiával, majd meghívta magához. Kleomenész meglátta a serlegeket és megcsodálta szépségüket. Maiandriosz erre azt mondta, hogy válasszon csak belőlük, amennyit akar, s kétszer-háromszor is megismételte ajánlatát. A legigazságosabb ember hírében álló Kleomenész azonban nem tartotta volna illőnek, hogy akár csak egyetlen poharat is elfogadjon. Amikor pedig hírét vette, hogy egyes spártaiak, akiket Maiandriosz szintén megkörnyékezett, elfogadtak a serlegekből, elment az ephoroszokhoz, és a lelkükre beszélt, hogy Spárta érdekében távozzék a szamoszi idegen a Peloponnészoszról, mert bizony megeshet, hogy akár őt magát is vagy valamelyik másik spártait még rábeszéli valami rosszra. Az ephoroszok megfogadták a szavát, és hírnök által közhírré tették Maiandriosz kiutasítását.
149. A perzsák feldúlták Szamoszt, és Szüloszónnak elnéptelenedve adták át a szigetet. Később azonban Otanész vezér egy álomlátás, valamint a nemi szervét megtámadó betegség folytán segített benépesíteni a szigetet.
150. Épp akkor, amikor a perzsa sereg hajókra szállva Szamosz ellen indult, fellázadtak a babülóniaiak.49 Elpártolásukat gondosan előkészítették, jól kihasználták a mágusok uralmát, valamint a hét férfi lázadása idején támadt zavaros állapotokat, hogy alaposan felkészüljenek az ostromra. Nem tudni, hogyan, de előkészületeiket titokban tudták tartani. Mikor aztán sor került a nyílt lázadásra, a következőképpen jártak el. A tulajdon anyján kívül mindenki választhatott a házából egy asszonyt, hogy főzzön rá, a többi nőt azonban összegyűjtötték és megfojtották, nehogy elegyék a férfiak elől az ételt.
151. Dareiosz a lázadás hírére összeszedte teljes haderejét, és megindult a város ellen. Babülónhoz érve késlekedés nélkül hozzáfogott az ostromhoz, de a lakosság nemigen törődött vele. Felmásztak a polgárok a bástyafalakra, táncmozdulatokkal és gúnyolódó szavakkal ingerelték Dareioszt és seregét. Egy ember azt kiabálta le: "Mit ültök itt, perzsák, mért nem takarodtok haza? Akkor lesz a tiétek a városunk, ha majd az öszvér is megellik!" Ezt kiabálta egy babülóni, abban a szent meggyőződésben, hogy öszvérnek nem lehet csikója sosem.
152. Egy év és hét hónap telt el, s bősz harag ült már Dareioszon és egész seregén, mert sehogy se tudták bevenni Babülónt. Pedig Dareiosz minden cselt és minden ravasz fogást kipróbált, s mégsem tudott úrrá lenni a városon. Minden eszközzel megpróbálkozott, így azzal a hadicsellel is, amellyel Kürosz foglalta el a várost, de a babülóniak nagyon éberen őrködtek, és nem tudott fölébük kerekedni.
153. A huszadik hónapban aztán csodát látott Zópürosz, aki a mágus uralmát megdöntő hét férfi egyikének, Megabüzosznak volt a fia: megellett egy eleségszállító öszvére. Amikor jelentették neki a dolgot, először nem akarta elhinni, majd pedig, hogy a saját szemével is látta a csikót, megtiltotta embereinek, hogy bárkinek szóljanak róla. Később azonban eszébe jutott, hogy mit is kiabált az a babülóni ember még az ostrom elején: hogy akkor foglalják majd el a falakat, ha az öszvér megellik. Ezekre a szavakra gondolva arra a következtetésre jutott, hogy Babülónt mégiscsak el lehet foglalni, mert az isten akarata nyilvánult meg annak az embernek a gúnyolódásában és az ő öszvére ellésében.
154. Minthogy tehát meggyőződött róla: Babülón bevételét a végzet akarja, elment Dareioszhoz, s megkérdezte tőle, hogy valóban szívből kívánja-e a város bevételét. Megtudván pedig, hogy szívből kívánja, tovább gondolkodott, s azon törte a fejét, hogyan tudná bevenni a várost úgy, hogy az egész hőstett csakis az ő nevéhez fűződjön. Mert a perzsák az ilyen hőstetteket nagyra tartják és gazdagon jutalmazzák. Rá kellett jönnie, hogy csakis úgy tudja megvalósítani a tervét, ha megcsonkítja magát és átszökik az ellenséghez. Nem sokat tétovázott, s egykettőre jóvátehetetlenül elcsúfította önmagát. Orrát, fülét levágta, rútul lenyírta a haját, véresre korbácsolta magát, és elment Dareioszhoz.
155. A királyt heves indulat öntötte el, amikor meglátta tekintélyes embere éktelen megcsonkítását, felugrott trónjáról, haragjában kiáltozni kezdett, és azt kérdezte, hogy ki és miért tett ilyesmit. Zópürosz meg így felelt: "Rajtad kívül, királyom, nincs ember a világon, akinek akkora hatalma volna, hogy így elbánjon velem. Nem is más tette ezt velem, hanem én saját magam, mert nem tudom már hallgatni, hogy az asszürok gúnyolják a perzsákat" A király így válaszolt: "Te szerencsétlen ember! A legrútabb tettnek a legszebb nevet adod, ha azt állítod, hogy a város elfoglalásáért csúfítottad el magad ilyen rettentően. Te esztelen! Hamarabb megadja magát az ellenség, amiért megcsonkítottad magad? Egészen elment az eszed, hogy ilyen iszonyatosan elbántál magaddal?" Zópürosz meg így válaszolt: "Ha előre elmondom neked a tervemet, nem engedted volna végrehajtanom, így tehát a magam elhatározásából tettem meg. Ha azonban segítesz, most be fogjuk venni Babülónt. Mert én, így, ahogy vagyok, átszököm a falak mögé, s azt fogom mondani, hogy te tetted ezt velem. Úgy gondolom, ezt el is hiszik majd, és rám bíznak valami sereget. Te pedig a tizedik napon, hogy bementem a városba, válassz ki ezer embert a seregedből, akiknek a pusztulását nem sajnálod, és küldd őket az úgynevezett Szemiramisz-kapuhoz. A tizedik naptól számított hetedik napon küldj újabb kétezret az úgynevezett Ninosz-kapuhoz. S a hetedik naptól számított huszadik napon pedig még négyezret az úgynevezett Khaldeusz-kapuhoz. De sem ezeknél, sem a korábbiaknál tőrön kívül ne legyen más fegyver, azt az egyet megengedheted nekik. A huszadik nap után vezényeld rohamra seregedet körben a falak ellen. A perzsákat irányítsd hozzám az úgynevezett Bélosz-kapuhoz és a Kisszia-kapuhoz. Mert szentül hiszem, hogy addigra nagy tetteket fogok végrehajtani, és sok más egyébbel a kapuk kulcsait is rám fogják bízni a babülóniak. A többit majd elintézzük, a perzsák meg én."
156. Kifejtvén tervét a királynak, elindult a kapuk felé, ide-oda tekingetve, mint egy valódi szökevény. Meglátván őt a bástyára kirendelt őrök, leszaladtak, s az egyik kaput résnyire nyitva megkérdezték, hogy ki ő és mit akar. Erre elmondta, hogy Zópürosz a neve, és átszökött hozzájuk. Az őrök végighallgatták szavait, aztán a babülóni tanács elé vezették. Mikor ott állt, kitört belőle a panasz. Arról, amit ő követett el önmagán, azt mondta, hogy Dareiosz király cselekedte, mert ő azt merészelte tanácsolni neki, hogy vonuljon el a sereggel, hiszen a várost úgysem tudja bevenni. Aztán így folytatta. "Eljöttem hát hozzátok, babülóniak, rátok üdvöt, Dareioszra és seregére pedig átkot hozva. Mert nem marad ő büntetlen, amiért így megcsonkított, hiszen minden tervét, minden szándékát jól ismerem." Így beszélt Zópürosz.
157. A babülóniak pedig a tulajdon szemükkel látták a perzsák egyik legtekintélyesebb emberének levágott fülét és orrát, korbácsütésektől vérző testét, és egy percig sem kételkedtek benne, hogy igazat beszél és valóban mint szövetségesük jött át hozzájuk. Készek voltak tehát minden kívánságát teljesíteni, ő pedig katonákat kért. Amikor megkapta, sorban végrehajtotta, amit Dareiosszal megbeszélt. A tizedik napon kivezette a babülóni csapatokat, bekerítette és lekaszabolta azt az ezer embert, akit Dareiosz elsőnek rendelt oda. Nagyon megörültek a babülóniak, látva, hogy ígéreteit tettekkel bizonyítja, s készségesen teljesítették minden kívánságát. Ő meg kivárta a megbeszélt napokat, majd ismét kitört egy válogatott babülóni sereg élén, és levágta Dareiosz kétezer katonáját. Újabb győzelme után minden ajak csak az ő dicséretét zengte Babülónban. Ő pedig ismét kivárta a megbeszélt napokat, majd elvezette seregét a kijelölt helyre, s ott négyezer embert bekerített és lemészárolt. Ez után a diadal után Zópürosz lett a legnagyobb ember Babülónban, rábízták a sereg vezérletét és a falak védelmét.
158. Mikor aztán Dareiosz serege a megegyezés értelmében körben megrohanta a falakat, akkor egyszerre kiderült Zópürosz cselfogása. Mert míg a babülóniak megpróbálták visszaverni a bástyákról Dareiosz támadó hadát, addig Zópürosz kinyitotta a Kisszia meg a Bélosz-kaput, s beengedte a városba a perzsákat. Azok a babülóniak, akik látták, hogy mi történt, bemenekültek Zeusz Bélosz templomába, akik nem látták, azok a helyükön maradtak, amíg ki nem derült, hogy árulás áldozatai lettek.
159. Így esett el Babülón másodízben is.50 Dareiosz, hatalmába kerítvén a város lakóit, lebontatta a falakat és a kapukat – amikor Kürosz korábban elfoglalta Babülónt, sem a falakkal, sem a kapukkal nem művelt ilyesmit –, továbbá legalább háromezer vezető embert karóba húzatott, a többieknek aztán visszaadta a várost, hogy most már lakjanak benn. Ahogy mondtam, a babülóniak mindjárt az elején megfojtották asszonyaikat, hogy minél kevesebb élelem fogyjon. Most Dareiosz gondoskodott róla, hogy újra legyenek asszonyok a városban, és ne vesszenek ki az itteniek. Elrendelte a szomszédos népeknek, hogy meghatározott számú asszonyt küldjenek Babülónba. Így összejött ötvenezer asszony, s ezektől származnak a mai babülóniak.
160. Dareiosz megítélése szerint soha, sem azelőtt, sem azután egyetlen ember sem tett akkora szolgálatot a perzsáknak, mint Zópürosz, kivéve Küroszt, akivel egyetlen perzsa sem mérheti össze magát. A hagyomány szerint Dareiosz sokszor emlegette, hogy többre tartaná húsz Babülónnál, ha Zópürosz épen marad, és nem volna megcsonkítva. De meg is becsülte Zópüroszt a király, s minden évben olyan adományokat küldött neki, amelyek a perzsák szemében a legbecsesebbek. Egész életére megtette őt Babülón kormányzójává, felmentette az adófizetéstől, és sok más ajándékkal is elhalmozta. Ennek a Zópürosznak a fia volt az a Megabüzosz, aki Egyiptomban harcolt a perzsák élén az athéniak és szövetségeseik ellen, és ennek a Megabüzosznak volt fia az a Zópürosz, aki Perzsiából Athénba szökött.51

NEGYEDIK KÖNYV

1. Babülón elfoglalása után Dareiosz a szküthák ellen vezetett hadjáratot. Mivel Ázsia bővében volt férfiaknak, és hatalmas bevételek folytak be innen a kincstárba, Dareiosz úgy határozott, hogy megbünteti a szküthákat, amiért korábban egyszer betörtek Médiába, legyőzték az ellenük vonult sereget, és elkövették velük szemben az első jogtalanságot. A szküthák a kimmereket üldözve törtek be Ázsiába,1 és véget vetettek a médek uralmának, akik addig Ázsia urai voltak. Mikor azután huszonnyolc év után visszatértek hazájukba, a médek ellen vívott harcnál nem csekélyebb küzdelem várt rájuk, mert nem csekélyebb haderő kelt ellenük. A szkütha asszonyok ugyanis, amíg a férfiak távol voltak, összeálltak a rabszolgákkal.
2. A szküthák minden rabszolgát megvakítanak,2 hogy ne lophassanak italukból, a tejből. A kancákat úgy fejik, hogy fuvolaszerű, vékony csontcsövet helyeznek a ló nemi szervébe, ezen át levegőt fújnak be, s míg az egyik ember a levegőt fújja, a másik feji a kancát. Ennek az eljárásnak az az oka, mondják, hogy a fúvás következtében az erek megdagadnak, és a ló leengedi a tőgyét. A kifejt tejet aztán faedénybe öntik, és abban kevergetik a vak szolgák. A tej színét lefölözik, s azt szeretik a legjobban, a tej leülepedett részét már nem tartják olyan értékesnek. Ezért aztán minden foglyukat megvakítják a szküthák, akik nem szántóvető, hanem nomád életet élnek.
3. Ezektől a rabszolgáktól és a szkütha asszonyoktól születtek hát azok az ifjak, akik értesülvén származásukról, szembeszálltak a Médiából hazatérőkkel. Először is elzárták az országukba vezető utat, mégpedig úgy, hogy a tauroszi hegyektől a Maiétisz-tóig, amely ott igen széles, hatalmas árkot ástak, s mikor a szküthák be akartak vonulni a saját területükre, kivonultak és felvették velük a harcot. Többször egymás után összecsaptak, de a szküthák csak nem tudtak felülkerekedni. Ekkor az egyik szkütha így szólt: "Ostobaságot csinálunk, szkütha férfiak! Harcolunk a saját rabszolgáink ellen, ők ölnek minket, s közben egyre kevesebben leszünk, mi öljük őket, s közben egyre kevesebb rabszolgánk lesz, pedig azokon fogunk majd uralkodni. Fogadjátok hát meg a tanácsomat. Tegyünk le íjat-lándzsát, szálljunk lóra, fogjunk a kezünkbe korbácsot, és úgy közelítsünk feléjük. Minthogy fegyvert láttak a kezünkben, még azt hihették, hogy egyenrangúak velünk származásban és vitézségben, de ha észreveszik, hogy fegyver helyett korbáccsal megyünk ellenük, ráébrednek, hogy ők csak a mi rabszolgáink, s akkor majd nem merik folytatni az ellenállást."
4. A szküthák megfogadták a tanácsot. Ellenfeleiket pedig annyira meghökkentette, amit tettek, hogy megfeledkezve a további harcról, megfutamodtak. Így uralkodtak hát a szküthák egész Ázsiában, s amikor a médek elűzték őket, ilyen módon tértek vissza földjükre. Ezért akart tehát bosszút állni rajtuk Dareiosz, s ezért szervezett ellenük hadsereget.3
5. Maguk a szküthák azt állítják, hogy az ő népük a legfiatalabb a világ valamennyi népe között,4 s véleményüket a következő hagyományra alapozzák. Földjükön, amely régen lakatlan volt, először egy Targitaosz nevű ember telepedett le. S azt mondják – én ugyan nem hiszem, de ők váltig állítják–, hogy ennek a Targitaosznak apja Zeusz, anyja pedig Borüszthenész folyó leánya volt. Ennek a Targitaosznak aztán három fia született, Lipoxaisz, Arpoxaisz és a legfiatalabb, Kolaxaisz. Azt mondják, hogy az ő uralkodásuk idején aranytárgyak hullottak le az égből a szkütha földre: egy eke, egy járom, egy harci fejsze meg egy ivócsésze. Mikor meglátták őket, először a legidősebb fiú ment oda megszerezni, az aranytárgyak lángolni kezdtek. Elment hát, és a második lépett oda, de közeledtére ugyanez történt. Ezt a két fiút tehát az égő arany elűzte magától, de mikor a harmadik, a legfiatalabb testvér lépett oda, a tűz kialudt, ő pedig hazavitte az aranyat házába. Az idősebb testvérek aztán, megfontolva a dolgot, az egész királyságot átadták a legifjabbnak.
6. A hagyomány szerint Lipoxaisz leszármazottai azok a szküthák, akik az aukhatai nevű törzs tagjai, a középső testvértől, Arpoxaisztól származnak a katiaroi és traszpiesz nevű törzsek tagjai, a legifjabbnak utódai pedig a királyi szküthák, akiket a paralatai néven emlegetnek. Együttesen a szkolotosz névvel jelölik magukat, királyuk neve után. Szkütha néven a hellének nevezték el őket.
7. Ezt mesélik a szküthák származásukról. S azt állítják, hogy első királyuk, Targitaosz óta nem több, hanem csak ezer esztendő telt el Dareiosz átkeléséig. A szent aranytárgyakat a királyok gondosan őrzik, és minden évben nagy engesztelő áldozattal járulnak elébük. A szküthák állítása szerint, aki az ünnepen a szent aranykincseket őrizve a szabad ég alatt elalszik, nem él tovább az esztendő végénél, s ezért annyi földet adnak neki, amekkorát egy nap alatt körül tud lovagolni. Minthogy az ország túlságosan nagy volt, Kolaxaisz három részre osztotta fiai között, s az a rész lett a legnagyobb, ahol az aranyat őrzik. Azt mesélik, hogy az északra lakó szomszédaikon túli területeken a kavargó tollpihék miatt nem lehet sem látni, sem keresztülhaladni, mert a föld és a levegő annyira tele van pelyhekkel, hogy lehetetlenné teszik a látást.
8. Így beszélnek a szküthák saját magukról meg a rajtuk túl elterülő vidékekről.5 A Pontosz mellett lakó hellének viszont így. Héraklész Gérüonész marháit elhajtva jutott el arra az akkor még puszta vidékre, amelyen most a szküthák laknak. Gérüonész a Pontoszon túl lakott egy szigeten, amelyet a hellének Erütlieiának neveznek, s amely Gadeiránál, Héraklész Oszlopain kívül fekszik az Ókeanoszban. Az Ókeanoszról a hellének azt állítják, hogy napkeleten ered, és körbefolyja az egész földet, de ezt valójában nem tudják bizonyítani. Szerintük tehát Héraklész innen jutott el a most Szküthiának nevezett területre, de mert hóvihar és fagy lepte meg, betakarózott az oroszlánbőrrel és elaludt. Közben pedig isteni végzés folytán eltűntek a lovai, amelyek a kocsiba fogva legelésztek.
9. Mikor Héraklész felébredt, keresésükre indult. Egész vidékeket bejárt, s végül elvetődött a Hülaia nevű földre is. Itt egy barlangban talált egy felemás forma, félig asszony-félig kígyót, amelynek felsőteste a farától felfelé asszonyi, az alsó része pedig kígyószerű volt. Ahogy meglátta, nagyon elcsodálkozott, és megkérdezte tőle, hogy nem látta-e elkóborolt lovait. A csodalény pedig azt válaszolta, hogy a lovak nála vannak, és addig nem is adja vissza őket, amíg Héraklész vele nem hál. Így hát Héraklész a lovai fejében vele hált, a nőszerű lény azonban egyre csak halogatta a lovak visszaadását, mert minél több időt akart Héraklésszal tölteni, aki viszont a lovaival együtt el szeretett volna menni. Végül mégis visszaadta őket, és így szólt: "Nos, megőriztem neked a hozzám került lovaidat, amit te meg is háláltál nekem, mert három fiam van tőled. Mondd hát meg, mit tegyek velük, ha majd felnőnek. Tartsam őket itt magamnál (mert én uralkodom a vidék fölött) vagy küldjem el hozzád?" Azt beszélik, hogy Héraklész erre a kérdésre a következő választ adta: "Ha majd látod, hogy a fiúk felnőttek, cselekedj a következőképpen, s akkor nem fogsz hibát elkövetni. Amelyikről azt látod, hogy ezt az íjat így ajzza fel, s ezt az övet ilyen módon köti fel derekára, azt tartsd itt, hogy legyen ennek a földnek a lakója. Amelyik pedig nem képes ezt megcsinálni úgy, ahogy mondtam, azt küldd el erről a vidékről. Ha így cselekszel, magadnak is örömet szerzel, és az én parancsomat is teljesíted."
10. Héraklész tehát felajzotta egyik íját (mert mindig két íjat hordott magával), megmutatta a felövezést, aztán átadta az íjat is és az övet is, amelynek csatjáról egy arany ivócsésze csüngött le. Ezeket odaadván, folytatta útját. Az asszony pedig, mikor fiai megemberesedtek, először is nevet adott nekik. A legidősebbik Agathürszosz lett, a következő Gelónosz, a legfiatalabbik pedig Szküthész. Utána pedig, nem feledkezve meg arról, amit Héraklész mondott neki, teljesítette a parancsot. A fiúk közül kettő, Agathürszosz és Gelónosz nem tudta megoldani a feladatot, amelyet kellett volna, így hát szülőanyjuk parancsára elvándoroltak a vidékről. A legfiatalabbik, Szküthész azonban megoldotta, és ott is maradt a vidéken. Nos hát, ettől a Szküthésztől, Héraklész fiától származik valamennyi király, aki a szküthákon valaha is uralkodott, és annak az ivócsészének az emlékére a mai napig ivócsészét hordanak az övükön a szküthák. Így adják elő tehát a hagyományt azok a hellének, akik a Pontosz vidékén laknak.
11. Van még egy hagyomány, a legtöbben azt mesélik, és magam is azzal értek egyet. Az Ázsiában lakó nomád szküthák háborúba keveredtek a masszagetákkal, ennek folytán kénytelenek voltak átkelni az Araxész folyón7 és a kimmerek földjére vonulni. A hagyomány szerint ugyanis az a föld, amelyen mosta szküthák laknak, egykor a kimmereké volt. A kimmerek a szküthák betörésének hírére – mivel nagy ellenséges sereg közeledett feléjük – tanácsot tartottak, de véleményük megoszlott: mindkét fél erősen ragaszkodott a maga nézetéhez, de a királyoké volt a helyesebb. A nép ugyanis úgy gondolkodott, hogy el kell vonulni, s nem szabad kockáztatni a túlerővel szemben. A királyok viszont úgy, hogy a földért harcolni kell a támadókkal. Sem a nép nem akart engedni a királyoknak, sem a királyok a népnek. A nép úgy döntött, hogy vándoroljanak el, és harc nélkül adják át az országot a támadóknak. A királyok pedig úgy döntöttek, hogy inkább saját földjükön essenek el, és ott leljék sírjukat, mint hogy a néppel együtt elmeneküljenek, mert végiggondolták, hogy mennyi jóban volt részük itt, és mennyi rossz várna rájuk, ha elmenekülnének hazájukból. Minthogy kétféle döntést hoztak, két egyenlő létszámú pártra szakadtak, harcolni kezdtek egymással, és addig küzdöttek, amíg elhullottak egymás kezétől. A többi kimmer a Türasz folyó8 mellett temette el az elesetteket (sírdombjuk ma is látható), majd a temetés után kivonultak az országból, a szküthák pedig bevonultak és birtokukba vették az elhagyott területet.
12. Szküthiában ma is vannak kimmer falvak, kimmer kikötők, van egy Kimmeria nevű vidék és egy Kimmer-tengerszoros. Az is bizonyos, hogy a kimmerek Ázsiába menekültek a szküthák elől és megtelepedtek azon a félszigeten, ahol most a hellén Szinópé városa9 található. Nyilvánvaló továbbá, hogy a szküthák üldözték őket, és azért hatoltak be Médiába, mert elvesztették az utat. A kimmerek ugyanis mindig a tenger mellett menekültek, a szküthák pedig úgy üldözték őket, hogy mindig jobbra essék tőlük a Kaukaszosz, s a kimmerek úgy jutottak el a méd földre, hogy a szárazföld belseje felé fordultak. Nos hát, ez is egy hagyomány, amely a hellének és barbárok közt egyaránt él.
13. A prokonnészoszi Ariszteasz,10 Kausztrobiosz fia epikus költeményében elbeszéli, hogy Phoibosztól megragadottan eljutott az isszédonok földjére, s hogy az isszédonokon túl laknak az egyszemű arimaszposzok, azokon túl az aranyat őrző griffek, s azokon is túl, egészen a tengerig, a hüperboreoszok. Ezek a népek, a hüperboreoszok kivételével, az arimaszposzok kezdeményezésére valamennyien állandó háborúskodásban élnek a szomszédjukkal. Az arimaszposzok elűzték földjükről az isszédonokat, az isszédonok a szküthákat, s a szküthák olyan erőszakosan támadtak rá a déli tengernél lakó kimmerekre, hogy azok is kénytelenek voltak elhagyni országukat. Ariszteasz állításai tehát nem egyeznek azzal, amit a szküthák mondanak országukról.
14. Már említettem, hogy hova való ez az Ariszteasz, aki mindezt megírta. Most elmondom azt a történetet is, amelyet Prokonnészoszban és Küzikoszban hallottam róla. Azt mesélik, hogy Ariszteasz, aki egyik polgártársánál sem volt alacsonyabb származású, bement egy ványolómester műhelyébe, és ott meghalt. Erre a ványoló bezárta műhelyét, és elment, hogy értesítse a halott hozzátartozóit. Mikor már városszerte beszélték Ariszteasz halálát, a hír terjesztőivel szóváltásba keveredett egy küzikoszi férfi, aki Artaké városából érkezett éppen, mert azt mondta, hogy ő bizony találkozott Ariszteasszal, aki Küzikosz felé ment, sőt még el is beszélgettek. A küzikoszi ember váltig hajtogatta a magáét, a halott hozzátartozói pedig elindultak a végtisztességhez szükséges kellékekkel a ványolóműhely felé. Mikor azonban beléptek a házba, sem élve, sem holtan nem találták Ariszteaszt. Hét évvel később felbukkant Prokonnészoszban, és megírta a költeményét, amelyet a hellének most Arimaszpea néven emlegetnek, amikor azonban megírta, másodszor is nyoma veszett.
15. Ilyesmit mesélgetnek ebben az említett városban. Az itáliai Metapontion lakóitól viszont azt hallottam, hogy Ariszteasz kétszáznegyven évvel a második eltűnése után (mert a prokonnészoszi és a metapontioni adatokat összehasonlítva ez az évszám jön ki) megjelent a földjükön, és rávette őket, hogy emeljenek Apollónnak oltárt és állítsanak mellé szobrot, a "prokonnészoszi Ariszteasz" felirattal. Mert azt mondta, hogy Italiában11 egyedül ezt a várost látogatta meg Apollón, hogy ő, a jelenlegi Ariszteasz kísérte el, és hogy akkor, amikor az istent kísérte, holló volt. E szavakat mondotta Ariszteasz, majd eltűnt. Ezután a metapontioniak, mint mesélik, Delphoiba küldtek, megkérdezvén az istent, hogy mire magyarázzák ennek a férfiúnak a csodás megjelenését. A Püthia azonban azt tanácsolta nekik, hogy engedelmeskedjenek Ariszteasz felszólításának, mert az engedelmesség a javukra fog válni. Ők tehát, elfogadva a jóslatot, Ariszteasz parancsa szerint cselekedtek. És Apollón oltára mellett valóban most is ott áll egy Ariszteasz feliratú szobor, babérfák gyűrűjében. Az oltárt pedig a piactéren emelték. Nos, de ennyi talán elég is lesz Ariszteaszról.
16. Hogy azon a földön túl, amelyről beszélni fogok, mi van, senki sem tudja pontosan, mert senkivel sem találkoztam, aki azt állíthatná, hogy a tulajdon szemével látta. Még maga Ariszteasz, akiről az imént emlékeztem meg, még ő sem mondta soha költeményében, hogy járt volna az isszédonok földjén túl is, hanem a rajtuk túl fekvő vidékekről csak hallomás után számolt be, azt állítva, hogy e dolgokat az isszédonok beszélik így. Amiről azonban legalább hallomás útján lehetőleg hiteles értesülést szereztem, arról mindent el fogok mondani.
17. A borüsztheneitészek kikötőjétől kezdve (amely Szküthia egész tengerparti vidékének körülbelül a közepén található) először a kallippidák laknak, akik tulajdonképpen hellénné lett szküthák, s rajtuk túl pedig egy másik nép, amelynek alizón a neve. Ezek és a kallippidák minden tekintetben úgy élnek, mint a szküthák, csak éppen vetnek és fogyasztanak gabonát, nemkülönben vöröshagymát, fokhagymát, lencsét és kölest is. Az alizónokon túl szkütha földművesek laknak, akik nem fogyasztás, hanem kereskedés céljára termelnek gabonát. Rajtuk túl laknak a neuroszok, tőlük északra pedig tudomásunk szerint ember nem lakta, sivár pusztaság terül el. Ezek a népek laknak a Hüpanisz folyó mellékén, Borüszthenésztől nyugatra.12
18. A Borüszthenész túlsó partján a tengerhez legközelebb Hülaia terül el. Ettől északra szkütha földműveseket találunk, akiket a Hüpanisz folyónál lakó hellének borüsztheneitésznek hívnak, ők azonban saját magukat olbiopolitésznak. Ezeknek a földművelő szkütháknak a területe tehát kelet felé, a Pantikapész folyóig háromnapi járóföld, északi irányban pedig tizenegy napi hajóút a Borüszthenészen. A fölöttük elterülő föld már végtelenbe nyúló pusztaság. A pusztaság után az androphagoszok különálló, semmiképpen sem szkütha népe lakik. Ezek fölött azután valóban pusztaság a táj, ahol semmiféle emberfajta nem él meg.
19. Ezektől a földművelő szkütháktól keletre, a Pantikapész folyó túlsó partján már nomád szküthák laknak, akik nem vetnek és nem is aratnak semmit. Maga a vidék, az úgynevezett Hülaia kivételével, teljesen fátlan, kietlen. Ezek a nomádok kelet felé tizennégy nap alatt bejárható földterületen laknak, amely a Gerrhosz folyóig húzódik.13
	20. A Gerrhoszon túl terül el az úgynevezett királyi föld, itt él a legbátrabb és a legnagyobb lélekszámú szkütha törzs, amely a többi szküthát szolgáinak tekinti. Ezeknek a területe délen Taurikéig, keleten a vakok utódaitól ásott árokig, s a Maiétisz-tó Krémnoi nevű kikötővárosáig ér, földjük a Tanaisz folyóig14 terjed. A királyi szkütháktól északra egy másik, nem szkütha nép, a melankhlainoszok laknak. A melankhlainoszokon túl a vidék, tudomásunk szerint, ember nem lakta mocsár és pusztaság.
	21. Aki a Tanaisz folyón átkel, már nem szkütha földön jár. Az első rész azoknak a szaurometáknak a puszta vidéke, akik a Maiétisz-tó öbléből tizenöt napi járásnyira laknak észak felé; itt ezen az egész területen sem vadon nőtt fa, sem gyümölcsfa nincs. A vidék másik része a budinoszoké, ezt a területet viszont mindenfelé sűrű erdő borítja.
22. A budinoszoktól északra először egy hét nap alatt bejárható pusztaság terül el, s a pusztaságon túl, kissé keleti irányban, a thüsszageták nagy lélekszámú, különálló népe él, amely vadászatból tartja fenn magát. A közvetlen szomszédságukban, ugyanezen a tájon laknak az iürkák.15 Ezek is vadászatból élnek, és a következőképpen vadásznak. A vadász felmászik egy fára – mert sűrűn borítják fák a vidéket – és onnan figyel. Mindegyiknek ott van készenlétben a lova, amelyet megtanított hason feküdni, hogy alacsonynak látsszék, továbbá a kutyája. Ha a vadász megpillantja a fáról a vadat, nyilával rálő, lemászik a fáról, a lovára pattan, és üldözőbe veszi, nyomában a kutyájával. Ezektől keletre más szküthák laknak, akik valamikor kiváltak a királyi szküthák közül, s így jutottak el erre a vidékre.
23. Ezeknek a szkütháknak a vidékéig az összes felsorolt terület termékeny talajú síkság, ezután azonban köves és kopár. Ha az ember megtesz egy nagy utat ezen a kopár tájon át, a magas hegyek tövében megérkezik egy olyan néphez, amelynek tagjai, mint mondják, születésüktől fogva kopaszok – de a nők is, nemcsak a férfiak –, és abban is hasonlítanak egymásra, hogy az orruk lapos és az álluk nagy. Szkütha ruhában járnak ugyan, de a saját külön nyelvükön beszélnek, és a fák gyümölcsein élnek. A fa neve, amely táplálja őket, pontikon,16 s nagyjából olyan magas, mint egy fügefa. Gyümölcse hasonló a babhoz, de mag is van benne. Ha megérik, vászondarabokon átnyomják, ilyenkor sűrű és fekete folyadék folyik ki belőle, melynek neve aszkhü. Ezt nyalogatják, és tejjel keverve is isszák, sűrű seprőjéből pedig gyümölcsízt készítenek, melyet szintén elfogyasztanak. Jószáguk ugyanis kevés van, mert alig akad jó legelő. Valamennyien egy-egy fa alatt laknak, amelyet télen fehér nemezzel takarnak be, de nyáron leveszik a takarót. Ezeket az embereket senki sem bántja, mert szentnek tartják őket, nincs is semmiféle harci fegyverük. Ők igazítják el a szomszédok közt támadt viszályt, s ha egy gyilkos hozzájuk menekül, azt senki se bántja. A nevük argippaiosz.
24. Ezekig a kopaszokig a vidéket és az ott lakó népeket tehát elég jól ismerjük. Mert eljutnak hozzájuk egyrészt a szküthák, másrészt a Borüszthenész kikötőjében és a többi pontoszi kikötőhelyen lakó hellének, akiktől nem nehéz értesüléseket szerezni. Az idelátogató szküthák hét tolmács segítségével hét nyelven tárgyalnak.
25. Idáig tehát ismerjük a vidéket, a kopaszokon túli területről azonban senki nem tud biztosat mondani, mert az oda vezető utat áthághatatlan hegyek17 zárják el, amelyeken még senki nem hatolt át. Igaz, a kopaszok azt beszélik – én ugyan nem hiszem, amit mondanak –, hogy a hegyekben kecskelábú emberek laknak, s ha valaki még ezeken is túljut, olyan emberekre talál, akik hat hónapot alszanak,18 amit meg éppenséggel nem fogadok el. Azt azonban biztosan tudjuk, hogy a kopaszoktól keletre az isszédonok laknak. Hogy a kopaszoktól és az isszédonoktól északra mi van, arról semmit sem tudunk, azon kívül, amit ők maguk híresztelnek róla.
26. Mint mesélik, az isszédonoknak ilyenek a szokásaik. Ha valakinek meghal az apja, az egész rokonság juhokat hajt oda, az állatokat áldozatként levágják, a húsukat földarabolják, de földarabolják a házigazda meghalt apját is, aztán összekeverik az egész húst, és feltálalják lakomának. A halott fejéről pedig lehúzzák a bőrt, megtisztítják, bearanyozzák, aztán istenszoborként tisztelik és évenként nagy áldozatokat mutatnak be előtte. A fiú itt úgy tiszteli az apját, mint a hellének a halottakat a halotti ünnepeken. Különben pedig ezekről is az a hír járja, hogy igazságosak, s hogy az asszonyoknak a férfiakéval egyenlő jogokat adnak.
27. Ezt tudjuk tehát róluk. Az isszédonok állítása szerint rajtuk túl az egyszemű emberek és az aranyat őrző griffek laknak. Ezeket a híreszteléseket átvették tőlük a szküthák, a szkütháktól pedig mi többiek, s a szküthák után arimaszposz néven nevezzük őket, mert szkütha nyelven az arima egyet, a szpu pedig szemet jelent.
28. Az itt leírt egész vidéken annyira szigorú a tél, hogy nyolc hónapig minden kőkeményre fagy, és a kiöntött vízből is csak akkor lesz sár, ha tüzet gyújtanak mellette. Befagy a tenger és az egész kimmer Boszporosz, és az árkon innen lakó szküthák a jégen át vonulnak hadba úgy, hogy szekereikkel áthajtanak a túlsó partra a szindoszokhoz. Itt tehát nyolc hónapig tart a tél, de a többi négy hónap is hideg. Abban is elüt az itteni tél a minden más vidéken tapasztalható téltől, hogy a megszokott időben itt jóformán semmi nem esik, nyáron viszont egyfolytában szakad. Amikor máshol zivatar van, itt nincs, nyáron viszont gyakran van. Ha télen megzendül az ég, bámulják, mint valami csodajelet. Ugyanígy, ha földrengés fordul elő – már akár télen, akár nyáron –, azt szkütha földön csodának tartják. A lovak jól viselik az itteni teleket, az öszvérek és szamarak azonban egyáltalán nem bírják ki, holott más vidéken éppen a lovak fagynak meg a hidegben, de a szamarak és az öszvérek tűrik a fagyos időjárást.
29. Azt hiszem, ez az oka annak, hogy az ottani elkorcsosult szarvasmarhafajtáknak nincs szarva. Véleményemet Homérosz állítása is igazolja, aki az Odüsszeiá-ban ezt mondja:

és Libüát is, ahol szarvval születik meg a bárány.19

Helyesen mondja, hogy a meleg vidékeken hamarabb kinőnek a szarvak, az erős hidegben azonban a marháknak vagy egyáltalán nem nő szarva, vagy ha nő is, nagyon kicsi.
30. Ezt a jelenséget tehát itt a hideg okozza. Azon azonban csodálkozom (mert elbeszélésemben kezdettől fogva kedveltem a kitéréseket), hogy miért nem születik egész Éliszben öszvér, hiszen sem a hideg időjárás, sem más nyilvánvaló ok nem áll fenn. Maguk az élisziek azt állítják, hogy valamilyen átok ül rajtuk. Ha pedig eljön a kancák meghágatásának ideje, elhajtják őket a szomszédokhoz, ott engedik rájuk a szamárcsődöröket, amikor pedig a kancák vemhesek lesznek, visszahajtják.
31. A tollról pedig, amelyek miatt a szküthák állítása szerint ezeken a vidékeken nem lehet sem látni, sem keresztülhaladni, a következő a véleményem. Ezeken a vidékeken túl állandóan hull a hó, nyáron persze kevésbé, mint télen. Aki már látott közelről sűrű hóesést, az tudja, miről beszélek, a hó ugyanis hasonlít a tollpihékhez. Ezek miatt a téli jelenségek miatt lakhatatlan hát a vidék ettől a területtől északra. Azt hiszem, a szküthák és szomszédaik a tollpihe szóval jelképesen a havat jelölik. Nos, elmondom a legtávolabbi vidékekről szóló híreszteléseket.
32. A hüperboreoszokról viszont sem a szküthák, sem más ott lakók nem mesélnek semmit, legfeljebb talán az isszédonok. Azt hiszem azonban, ezek sem tudnak róluk semmi érdemlegeset, azt ugyanis a szküthák is emlegetnék, akárcsak az egyszeműek. Hésziodosz azonban említi a hüperboreoszokat, valamint Homérosz is az Epigonoszok című költeményében, ha ugyan valóban ő szerezte ezt a művet.
33. A legtöbbet azonban a délosziak beszélnek róluk. Elmondják, hogy a hüperboreosz nép földjéről búzaszalmába csomagolt áldozati ajándékok érkeznek a szküthákhoz, amit a szkütháktól átvesznek a mindenkori szomszédaik, és viszik kézről kézre továbbítva a legtávolabbi nyugatra, az Adriához. Innen aztán dél felé küldik, és a hellének közül először a dódónaiakhoz érkezik el, tőlük továbbjut a Méliszi-öbölbe, majd a tengeren át Euboiába, s ott városról városra adják tovább Karüsztoszig. Innen, Androsz városát kikerülve, a karüsztosziak viszik a szállítmányt Ténoszra, a ténosziak pedig Déloszra.20 Ilyen tehát állításuk szerint az áldozati ajándékok útja Déloszra. Először azonban a hüperboreoszok két leánnyal küldték el az áldozati ajándékokat, akiket a délosziak Hüperokhénak és Laodikénak neveznek. Biztonságból öt polgárt küldtek velük kísérőül, akiket most Déloszon perphereesz néven nagy tisztelettel öveznek. Mivel azonban ezek a küldöttek nem mentek haza, a hüperboreoszok megijedtek, hogy a küldötteik egyre-másra soha nem fognak visszatérni, ezért búzaszalmába csomagolják az ajándékokat, elviszik a határra, rábízzák a szomszédaikra, akiket erősen megkérnek, hogy küldjék tovább őket egy másik néphez. Azt mondják, így érkeznek el a küldemények Déloszra. Magam is ismerek olyat, amit úgy készítenek, mint ezeket az áldozati ajándékokat. Mert amikor a thrák és a paión asszonyok Artemisz Baszileiának áldoznak, ugyanúgy búzaszalmába csomagolva nyújtják át az áldozati ajándékot.
34. Tudomásom szerint ezek tehát így járnak el. A déloszi leányok és ifjak a Déloszon meghalt hüperboreosz szüzek tiszteletére lenyírják a hajukat. A leányok a házasságuk előtt egy levágott és orsóra csavart hajfürtöt tesznek a hüperboreosz sírra, amely Artemisz szentélyének bejáratától balra van, és olajfa virul rajta, a déloszi ifjak pedig egy növényindára tekerik rá egy lenyírt fürtjüket, s azt teszik a sírra.21
35. Így tisztelik tehát Délosz lakói ezeket a szüzeket, de ugyancsak a délosziak azt beszélik, hogy korábban, még Hüperokhé és Laodiké előtt, két másik hüperboreosz szűz, Argé és Ópisz is eljött Déloszra, méghozzá ugyanezeken a népeken keresztül. Hüperokhé és Laodiké azért jött, hogy Déloszra hozza Eileithüiának a könnyű szülésért megfogadott ajándékot,22 Argé és Ópisz viszont maguknak az isteneknek a kíséretében érkezett, őket ezért másféle tiszteletben részesítik a délosziak. Az asszonyok ugyanis adományokat gyűjtenek nekik, és fohászkodnak hozzájuk egy olyan dalban, amelyet egy lükiai ember, Ólén költött nekik. A délosziaktól eltanulva a szigetlakók és az iónok is himnuszt énekelnek Ópiszhoz és Argéhoz, és adományokat gyűjtenek nekik. Ez az Ólén, aki Lükiából érkezett, költötte a többi himnuszt is, amelyet Déloszon énekelnek. Ha az oltáron combot égetnek, a hamut Ópisz és Argé sírjára hintik. Mert ez a sír is ott van Artemisz szentélye mögött, keleti irányban, a keósziak lakomaterme ínellett.
36. Elég lesz ennyi a hüperboreoszokról. Itt most nem akarom elmondani annak az állítólag szintén hüperboreosz származású Abarisznak a történetét, aki körbevitte nyilát az egész földön, és közben egy falatot sem evett. Ha azonban léteznek hüperboreosz emberek, akkor kell lennie egy hüperboreosz népnek is. Elfog a nevetés, ha látom, hogy sokan megrajzolták már a földkerekség térképét anélkül, hogy értették volna. Őszerintük az Ókeanosz teljesen körbefolyja a földet, amely olyan kerek, mintha körzővel rajzolták volna, Ázsiát és Európát pedig teljesen egyenlő nagyságúnak ábrázolják. Ezért fogok néhány szót szólni a két világrész nagyságáról, és arról, hogy miképpen kell megörökíteni őket a térképen.
37. A perzsák a déli, úgynevezett Vörös-tengernél laknak. Tőlük északra élnek a médek, a médek fölött a szaszpeirok, a szaszpeirok fölött pedig, az Északi-tengernél, amelybe a Phaszisz folyó23 ömlik, a kolkhisziak. Ez a négy nép lakja tehát a két tenger között húzódó területet.
38. Nyugat felé két félsziget nyúlik be a szárazföldről a tengerbe, s most ezeket fogom leírni. Az egyik az északi oldalán a Phaszisztól a trójai Szigeionig tart a Pontosz és a Hellészpontosz mentén, a déli oldalán a Phoinikia melletti Müriandosz-öböltől húzódik egészen a Triopion-hegyfokig. Ezen a félszigeten harminc nép24 lakik.
39. Ez tehát az egyik félsziget. A másik a perzsák földjétől a Vörös-tengerig terjed, rajta fekszik Perzsia, a szomszédságában Asszüria, Asszürián túl pedig Arábia, és az Arab-öbölnél végződik – ha nem is a valóságban, de a hiedelem szerint –, ahová Dareiosz csatornát vezetett a Nílusból. A perzsák országától Phoinikiáig széles és hosszú e földsáv, Phoinikiától azonban már keskenyebben húzódik a mi tengerünk mentén a palesztinai Szürián át Egyiptomig, ahol véget ér. Ezen a félszigeten csupán három nép lakik.
40. Ez tehát Ázsiának az a része, amely Perzsiától nyugatra esik. A perzsákon, a médeken, a szaszpeirokon és a kolkhisziakon túl, a felkelő nap irányában fekvő vidéket a Vörös-tenger, északon a Kaszpi-tenger, valamint a napkelet felé tartó Araxész folyó határolja. Ázsia lakott területe egészen Indiáig tart, ettől keletre a vidék kietlen pusztaság, de hogy valójában milyen, azt senki sem tudja megmondani.
41. Ázsia tehát ilyen és ekkora. Libüa egy másik félszigeten fekszik, s közvetlenül Egyiptom után következik. Ennek a félszigetnek egyiptomi része igen keskeny, mert a mi tengerünktől a Vörös-tengerig mindössze százezer orgüia távolságra van, ami megfelel ezer sztadionnak. Ez után a szűkület után azonban a Libüának nevezett terület már igen széles.
42. Csodálkozom azokon, akik a térképet Libüára, Ázsiára és Európára tagolják, hiszen nem csekély köztük a különbség. Európa olyan hosszú, mint a másik kettő együtt, de szélesség dolgában, úgy hiszem, még csak össze sem lehet hasonlítani velük. Libüát, kivéve az Ázsiával határos részét, köztudottan víz veszi körül. Ismereteim szerint Nekósz egyiptomi király bizonyította be elsőnek ezt a tényt. Mert abbahagyatván a Nílustól az Arab-öbölhöz vezető csatorna ásását, kiküldött phoinikiai hajósokat azzal a megbízatással, hogy kerüljék meg Libüát, és addig hajózzanak visszafelé Héraklész Oszlopai mellett, amíg elérik az Északi-tengert,25 úgy térjenek vissza Egyiptomba. A phoinikiaiak el is indultak a Vörös-tengerről, és végighajóztak a déli tengeren. Mikor beállt az ősz, partra szálltak és bevetették azt a földet, ahová éppen vetődtek – különben Libüának egy részét –, és ott maradtak aratásig. A gabona learatása után aztán továbbmentek, két évig hajóztak, a harmadikban megkerülték Héraklész Oszlopait, aztán megérkeztek Egyiptomba. Azt állították – én ugyan nem hiszem el, de más talán igen –, hogy miközben körülhajózták Libüát, a napot jobb kéz felől látták.26
43. Ez volt tehát az első libüai felfedező út. A másodikról a karkhédóniak beszélnek, eszerint az Akhaimenida Szataszpészt, Teaszpisz fiát elküldte az anyja, hogy végezze el ugyanezt a feladatot. Ő azonban nem hajózta körül Libüát, hanem abbahagyta és hazatért, mert visszariadt a hosszú úttól és a magánytól. Ez a Szataszpész ugyanis megerőszakolta Megabüzosz fiának, Zópürosznak hajadon leányát. Xerxész király büntetésül karóba akarta húzatni, de Szataszpész anyja, aki Dareiosz nővére volt, megpróbált kegyelmet kieszközölni azzal az ígérettel, hogy ő még a királynál is súlyosabb büntetést szab ki a fiára. Megparancsolja ugyanis neki, hogy hajózza körül Libüát, amíg újra el nem ér az Arab-öbölbe. Xerxész beleegyezett, Szataszpész Egyiptomba ment, hajót és hajósokat bérelt, és elhajózott Héraklész Oszlopai felé. Ezeket elhagyván megkerülte a Szoloeisz nevű libüai hegyfokot, és dél felé folytatta útját. Sok-sok hónapon át hajózott a nyílt tengeren, de csak nem akart vége szakadni fáradalmainak. Egyszer aztán megfordult és visszatért Egyiptomba, majd pedig Xerxész király színe elé járult, és elmesélte, hogy amikor messze járt a hajójával, olyan törpe embereket látott, akik pálmalevélből készült ágyékkötőt hordanak. Valahányszor megközelítette őket, felmenekültek a hegyekbe, otthagyván üresen a hajlékaikat. Pedig ő és emberei sosem erőszakoskodtak, ha betértek egy-egy helységbe, csupán élelmet vettek el maguknak. De nem ezért nem hajózta körül Libüát, hanem azért, mert hajója megfeneklett és nem tudták megmozdítani. Xerxész azonban nem hitt a magyarázkodásnak, és mivel Szataszpész nem teljesítette a feladatát, érvényesítette a korábban kiszabott büntetést, és karóba húzatta. Ennek a Szataszpésznak volt egy herélt szolgája, aki ura kivégzésének hírére fogta a nála lévő rengeteg kincset és Szamoszra szökött. Az értékeket aztán egy szamoszi ember szerezte meg, akinek ugyan tudom a nevét, de nem akarom megmondani.
44. Ázsia legnagyobb részét Dareiosz idejében fedezték fel. Van ugyanis egy Indosz nevű folyam - a világ legnagyobb folyói közt a második -, amelyben nyüzsögnek a krokodilok. Dareiosz kíváncsi volt rá, hogy ez a folyó vajon a tengerbe ömlik-e. E végett több más szavahihető férfi társaságában hajóra ültette a karüandai Szkülaxot. Kaszpatürosz városából, Paktüé földjéről indulván, keleti irányban27 lehajóztak a folyón, míg el nem értek a tengerig. A tengeren aztán nyugat felé fordultak, s a harmincadik hónapban elértek arra a helyre, ahonnan az egyiptomi király indította útnak az imént említett phoinikiaiakat, hogy hajózzák körül Libüát. Ez után a körülhajózás után Dareiosz meghódította az indeket, s maga is ezen a tengeren ment oda. Így jöttek rá, hogy Ázsia, a keleti részei kivételével, nagyjából hasonlít Libüára.
45. Hogy Európa keleti és északi részét tenger veszi-e körül, azt azonban senki sem tudja bizonyosan. Csak annyit tudunk, hogy olyan hosszú, mint a másik két világrész együtt. Azt sem értem, hogy miért adtak nekik három nevet - ráadásul női neveket -, noha egyetlen összefüggő területet alkotnak. S azt sem, hogy egyesek miért az egyiptomi Nílust és a kolkhiszi Phasziszt tették meg határul, mások meg miért a Maiétisz-tóba folyó Tanaiszt meg a Kimmer-tengerszorost. Nem tudtam kideríteni, hogy hogyan hívták a határok megállapítóit és azt sem, hogy honnan vették az egyes elnevezéseket. Mert Libüáról azt mondja a legtöbb hellén, hogy egy ott született nő volt a névadója, Ázsiának pedig Prométheusz asszonya. A lüdek viszont vitatják e név eredetét, és azt állítják, hogy Ázsiát nem Prométheusz feleségéről, Asziáról, hanem Asziaszról, Kotüsz fiáról, Manész unokájáról nevezték el, s Szardisz egyik részének is Asziasz a neve. Nos tehát, hogy Európát tenger veszi-e körül, azt ugyanúgy senki nem tudja, mint ahogy azt sem, hogy kiről kapta a nevét, vagy ki nevezte el, hacsak nem fogadjuk el ténynek, hogy a türoszi Európéról, s korábban, akárcsak a két másik földrésznek, ennek sem volt neve. Csakhogy tudjuk, hogy ez a nő ázsiai eredetű volt, s még csak nem is lépett arra a földre, amelyet a hellének Európának neveznek, mert Phoinikiából Krétára, majd Krétáról Lükiába vándorolt. Erről most többet nem akarok beszélni, és továbbra is a hagyományos neveket fogom használni.
46. A szküthákat nem számítva a világ legtudatlanabb népei az Euxeinosz-tenger körül élnek, ahová Dareiosz hadseregét vezette. Mert a Pontoszon inneniek közül egyetlen okos népet, egyetlen bölcs férfiút sem említhetnénk, kivéve a szküthákat és Anakharsziszt. A szküthák rendkívül leleményesek az általunk ismert legfontosabb dolgokban, különben azonban nem érdemelnek csodálatot. Nos, azt a fontos dolgot eszelték ki, hogy aki megtámadta az országukat, az többet nem tud elmenekülni, továbbá, hogy ha nem akarják, soha senki nem tudja megtalálni őket. Nem emeltek ugyanis városokat, sem erődítményeket, hanem mindig velük van a házuk. Valamennyien lovas íjászok, nem földművelésből, hanem állattenyésztésből élnek, lakni meg a kocsijukban laknak. Hogyne volnának hát legyőzhetetlenek és megközelíthetetlenek?
47. Életmódjukat azért alakíthatták ki, mert a föld is alkalmas volt rá, s a folyók is szövetségesként segítették őket. Földjük ugyanis vízben gazdag füves síkság; alig valamivel kevesebb folyó szeli át, mint ahány csatorna Egyiptomot. Itt felsorolom a legnevezetesebbeket, amelyekbe hajóval is fel lehet menni a tengerről. Az Isztrosz, amelynek ötágú a torkolata, aztán a Türasz, a Hüpanisz, a Borüszthenész, a Pantikapész, a Hüpakürisz, a Gerrhosz és a Tanaisz. Ezeknek folyása a következő.
48. Az Isztrosz a legnagyobb ismert folyam. Vízbősége télen-nyáron egyenlő. Nyugat felől számolva ez az első folyó Szküthiában, azért olyan hatalmas, mert sok folyó folyik bele, de főként az az öt, amely Szküthiát átszeli. Először is az, amelyet a szküthák Poratának, a hellének Pürétosznak neveznek, majd a Tiarantosz, az Ararosz, a Naparisz és az Ordésszosz. Az először említett igen nagy, és vize kelet felől érkezve vegyül az Isztroszéba. A másodiknak említett Tiarantosz valamivel kisebb, és nyugatabbra helyezkedik cl. A kettő között található az Ararosz, a Naparisz és az Ordésszosz, amelyek szintén az Isztroszba ömlenek.28 Ezek a Szküthia földjén eredő folyók gyarapítják az Isztroszt.
49. Az Isztroszba ömlik továbbá az agathürszoszok földjén eredő Marisz és a Haimosz magaslatairól északi irányba tartó három nagy folyó: az Atlasz, az Aurasz és a Tibiszisz is.29 Az Athrüsz, a Noész és az Artanész a thrákiai krobüzoszok területén halad át és úgy ömlik az Isztroszba, a paión nép földjéről és a Rhodopé-hegységből eredő Szkiosz a Haimoszt középen átszelve szakad bele. Az Illüriából észak felé folyó Angrosz, kiérvén a triballoszok síkságára, beleömlik a Brongosz folyóba, a Brongosz az Isztroszba, így mindkét nagy folyót végül az Isztrosz fogadja magába. Ugyancsak az Isztroszba hordja vizét az ombrikoszok földjéről észak felé tartó Karpisz, valamint az Alpisz folyó. Az Isztrosz a kelták földjén ered, akik a künésziosz nép után Európa legnyugatibb részén laknak, majd végigfolyik egész Európán, míg azután eléri Szküthia határvidékét.
50. Az Isztrosz tehát a világ legnagyobb folyója, mert az előbb felsorolt folyók sok más folyóvízzel együtt mind belé ömlenek. Igaz, ha a vízmennyiséget nézzük, abban felülmúlja a Nílus, amelynek árját sem folyók, sem patakok nem gyarapítják. Az Isztrosznak viszont télen-nyáron egyforma magas a vízszintje, aminek oka véleményem szerint a következő. A téli vízmagassága a szokásos, vagy talán valamivel nagyobb, mert azon a vidéken télen alig van eső, viszont mindenfelé havazik. Nyáron aztán megolvad a tél folyamán lehullott roppant hótömeg, s a víz mindenestül az Isztroszba zúdul. Így felduzzad a beleömlő hólétől meg a nemegyszer igen heves esőzésektől, mert nyaranta esős az időjárás. S amennyivel több vizet szív fel a nap nyáron, mint télen, az Isztroszba is annyival több víz jut nyáron, mint télen. Így alakul ki tehát az egyensúly, úgyhogy a folyóban majdnem mindig ugyanannyi víz van.
51. Szküthia egyik folyója tehát az Isztrosz. A másik a Türasz, amely északról délre folyik, s egy nagy tóból ered, amely a határt alkotja Szküthia és Neurisz között. A folyó torkolatánál a türaszinak nevezett hellének laknak.
52. A harmadik folyó, a Hüpanisz Szküthiában ered egy nagy tóból,30 amelynek környékén fehér vadlovak legelnek. Ezt a tavat méltán nevezik a Hüpanisz anyjának. Innen számítva ötnapi járóföldre a folyó sekély és édesvízű, ezután azonban egy akkora szakaszon, amelyet négy nap alatt lehet bejárni, keserű a vize, mint az epe. Itt ugyanis egy keserű vizű patak ömlik bele, amely kicsiny ugyan, de keserűsége mégis áthatja a Hüpanisznak, a világ egyik legnagyobb folyójának a vizét. E patak forrása a határ a földművelő szküthák és az alizónok területe között, s a pataknak és forrásának neve szkütha nyelven Exampaiosz, hellén nyelven Szent Utak. A Türasz és a Hüpanisz az alizónok földjén egymás közelében halad, de aztán eltér egymástól, és egyre növekszik köztük a távolság.
53. A negyedik folyó a Borüszthenész. Ez a legnagyobb folyó az Isztrosz után. Úgy hiszem, nemcsak Szküthia, hanem a világ összes folyója között is ez a leghasznosabb, kivéve persze az egyiptomi Nílust, amellyel egyetlen más folyó sem hasonlítható össze. A többi folyó közül kétségtelenül a Borüszthenész hozza a legtöbb hasznot, mert partjain páratlanul dús és kövér a legelő a nyájaknak, s vizében található a legtöbb jóízű hal. Vize különben a legjobb ivóvíz, mert a többi folyó zavarosan, ez azonban tisztán hömpölyög alá. Partjain gazdagon sarjad a vetés, ahol nem vetnek, a dús fű, torkolatánál pedig hatalmas sórögök képződnek maguktól. A folyó bővelkedik a szálka nélküli, hatalmas testű halban – tokhal a neve –, és besózzák valamint egyéb bámulatos dolgokban. A Borüszthenészt északi irányban a Gerrhosz nevű vidékig ismerjük – ez negyvennapi hajóútnak felel meg –, de hogy ettől északra milyen népek földjén folyik át, azt senki nem tudja megmondani. Annyi bizonyos, hogy puszta vidékeken halad át, mielőtt elérné a földművelő szküthákat, akik akkora partszakaszát lakják, amelyet tíz nap alatt lehet bejárni. Ez az egyetlen folyó a Níluson kívül, amelynek nem tudom megnevezni forráshelyét, de azt hiszem, más sem a hellének közül. A Borüszthenész árja a tenger közelében egyesül a Hüpaniszéval, és ugyanabba a mocsárba torkollnak. A két folyó között fekvő ék alakú területet Hippoleósz-foknak nevezik, s itt egy Démétér-szentély emelkedik. A Hüpanisz mellett, ezen a templomon túl laknak a borüsztheneitészek.
54. Ennyit mondhatok ezekről a folyókról. Utánuk következik az ötödik, amelynek Pantikapész a neve. Ez is északon ered, egy tóból, s a közte meg a Borüszthenész között lévő vidéket a földművelő szküthák lakják. A Pantikapész ezután Hülaiába érkezik, s ezt a földet átszelve ömlik a Borüszthenészbe.
55. A hatodik folyó a Hüpakürisz. Hasonlóképpen egy tóból ered, végigfolyik a nomád szküthák földjén, s Karkinitisz városa mellett ömlik a tengerbe, előbb azonban még jobbról maga mögött hagyja Hülaiát és az Akhilleusz versenypályájának nevezett területet.
56. A hetedik folyó, a Gerrhosz, nagyjából azon a helyen hagyja el a Borüszthenészt, ahol azt – a Borüszthenészt – szem elől veszítjük. Azt a vidéket, amelyen keresztülfolyik, éppúgy Gerrhosznak nevezik, mint magát a folyót. A tenger felé haladva ez a folyó a nomád és a királyi szküthák szállásterületének határa, s ezután pedig a Hüpaküriszba torkollik.
57. A nyolcadik folyó a Tanaisz. Vize föntről jön, egy nagy tóból31 ered, s egy még nagyobba, a királyi szküthák és a szauromaták közt határt alkotó Maiétiszba torkollik. A Tanaiszba ömlik a Hürgisz folyó.
58. Ezek tehát Szküthia legnevezetesebb folyói. A Szküthiában legelő jószág olyan fűhöz jut, amely tudomásunk szerint mindennél nagyobbra növeli az állatok epéjét – ennek az állításnak az igazságáról könnyű meggyőződni, csak fel kell tárni egy állat belsejét.
59. A szküthák tehát általában olyan módon élnek, amely a leginkább megfelel nekik. Most a szokásaikról fogok beszélni. Az istenek közül csupán ezeket tisztelik. Elsősorban Hesztiát, aztán Zeuszt és Gét, akit Zeusz feleségének mondanak, valamint Apollónt, Aphrodité Uraniát, Héraklészt és Arészt. Ezeket az összes szkütha tiszteli, de az úgynevezett királyi szküthák még Poszeidónnak is áldoznak. A szküthák nyelvén Hesztia neve Tabiti, Zeuszé – véleményem szerint igen találóan – Papaiosz, Géé Api, Apollóné Goitoszürosz, Aphrodité Uraniáé Argimpasza, Poszeidóné Thagimaszadasz. Istenszobrokat, oltárokat és szentélyeket nem emelnek, az egyetlen isten, akit még tisztelnek ilyesmivel, Arész.
60. Mindenütt minden ünnepen egyformán áldoznak, és a szertartás a következőképpen zajlik le. Odaállítják az áldozati állatot – két mellső lába összekötve –, az áldozó megrántja a kötél végét, a jószág földre zuhan, s az áldozó közben ahhoz az istenhez fohászkodik, akinek az áldozat szól. Aztán kötelet vet az állat nyakára, abba beleszúr egy botot, megforgatja és így megfojtja a jószágot, de közben nem gyújt tüzet, nem kezd bele az áldozati szertartásba, nem önt italáldozatot. Amikor megfojtotta az állatot, megnyúzza, és hozzálát megfőzni.
61. Minthogy azonban szkütha földön nagyon kevés a fa, a húst a következő ügyes módszerrel főzik meg. Amikor lenyúzták az állat bőrét, levagdossák a húst a csontokról, és bedobálják, már ha van kéznél, egy közönséges főzőüstbe, amely a leszboszi vegyítőedényekhez hasonlít, csak sokkal nagyobb. Ebbe teszik tehát az állat húsát, majd megfőzik, s tüzet a csontokkal raknak. Ha nincs üstjük, az állat gyomrába teszik bele a húst, némi vizet öntenek rá és aztán gyújtanak alá a csontokkal. A csont kitűnően ég, a gyomorba könnyen beférnek a csontoktól megtisztított húsdarabok. Így tehát a marha is meg a többi áldozati állat is úgyszólván önmaga főzi meg magát. Ha aztán minden megfőtt, az áldozó felvágja a húst és a belső részek javát maga elé rakja. Különben mindenféle állatot áldoznak, elsősorban lovat.
62. Ilyen módon és ilyen áldozatokkal áldoznak a többi istennek, Arésznak azonban a következőképpen. Minden terület központi helyén emelnek Arésznak egy szent dombot, úgy, hogy rőzsekötegekből hatalmas – széltében és hosszában három-három sztadion, magasságában valamivel szerényebb – halmot raknak, amelynek lapos teteje négyszög alakú, három oldala meredek, de a negyediken fel lehet rá jutni. Erre évente még százötven szekér rőzsét hordanak, mert a zivatarok idején megsüllyed az építmény. Ezen a dombon aztán minden kerület elhelyez egy régi vaskardot, Arész jelképeként. A kard előtt minden évben juhot és lovat áldoznak – sokkal több áldozatot mutatnak be neki, mint a többi istennek.32 Az elfogott ellenségből minden századikat feláldozzák, de nem úgy, mint a jószágot, hanem másképp. Mert az embereknek bort öntenek a fejére, aztán egy edény fölött levágják őket, majd felviszik az edényt a rőzsedombra, s a vérrel meg lelocsolják a kardot. Eközben a domb mellett a következők történnek. Tőből levágják a lemészárolt ember jobb karját, majd feldobják a levegőbe, aztán elvégzik az áldozati szertartás egyéb teendőit, és elvonulnak. A kar pedig ott hever, ahová hullott, s a holttest külön.
63. Ilyen tehát az áldozás módja náluk. Sertést nem áldoznak, mert abban az országban egyáltalán nem tartanak sertést.
64. A harcban ilyen szokásokat követnek. Amikor egy szkütha életében először megöl egy ellenséget, iszik a véréből. A csatában leterített ellenség fejét elviszi a királyhoz, mert a zsákmányból csak az kap, aki legalább egy fejet bemutat, más nem kap. A koponyát úgy nyúzza le, hogy a két fül körül körbevágja, majd erősen megragadja a fejbőrt és egyetlen mozdulattal lerántja a koponyáról. A fejbőrről ökörbordával vakarja le a húst, aztán ököllel gyúrni kezdi a bőrt, amíg olyan puha nem lesz, mint egy kendő, s ha elkészült, a lova kantárszárára akasztja dísznek. Mert az a férfi náluk a legkülönb, aki a legtöbb fejbőr kendővel büszkélkedhet. Sokan ruhát csinálnak maguknak ezekből a fejbőrökből, amelyeket úgy varrnak össze, akár az állatbőröket. Vagy lenyúzzák a bőrt, körmöstül, az ellenség jobb kezéről, s azzal vonják be nyíltartó tegzeiket. Az emberbőr ugyanis szívós, fényes, és minden más bőrnél fehérebben ragyog. De olyan is előfordul, hogy valaki az egész testet megnyúzza, a bőrt falécekre feszíti és mindig magánál hordozza a lován.
65. Ilyenek tehát a szokásaik. A koponyákat – már legalábbis a legádázabb ellenségeikét – a következőképpen munkálják meg. Lefűrészelik a szemöldök alatti részt és a maradékot kitisztítják. A szegények durván cserzett marhabőrrel vonják be a külsejét, és úgy használják. Aki gazdagabb, az ezenkívül még be is aranyoztatja a belsejét, és ez lesz az ivókupája. De ilyen kupát készítenek annak a rokonnak a koponyájából is, akivel ellenségeskedésbe kerültek és őt párviadalban legyőzték a király színe előtt. Ha aztán nagyon meg akarnak tisztelni egy vendéget, koponyakupát tesznek elébe, s mindjárt el is mesélik, hogy bár rokonuk volt az illető, nem maradt békében, így aztán végeztek vele. Ezt nevezik ők férfias bátorságnak.
66. Évente egyszer az elöljárók, ki-ki a maga földterületén, egy nagy edényben bort vegyítenek, amelyből mindazok a szküthák isznak, akik legalább egy ellenséget megöltek már. Ha valaki nem dicsekedhet ilyesmivel, csak üldögél ott megszégyenülve, de ennél nagyobb megaláztatást el sem tudnak képzelni. Aki nem egy, hanem több ellenséget ölt, két kupából illat.
67. Sok jós él a szküthák között, akik nagy nyalábba kötött fűzfavesszőkkel jósolnak, a következőképpen. Előhoznak hatalmas fűzfavesszőnyalábokat, lerakják őket a földre, kibontják, s a jóslatot úgy mondják el, hogy közben egyenként kézbe veszik a vesszőket. Ha végeztek a mondanivalójukkal, újra felszedik a vesszőket és kévébe kötözik. Ősidők óta így jósolnak. Az enareeszek, akik egyszerre férfiak is meg nők is, azt állítják, hogy Aphrodité tanította meg őket hársfakéregből jósolni. A hársfakérget három darabra vágják, a darabokat az ujjukra csavarják, aztán letekerik és közben jósolnak.
68. Ha a szkütha király megbetegszik, elküld a három legtekintélyesebb jósért, akik ezen az itt leírt módon jósolnak. Többnyire kijelentik, hogy ez meg ez az ember (és meg is nevezik az illetőt) hamisan esküdött a király tűzhelyére. Ha ugyanis a szküthák a legszentebb esküvéssel akarnak valamit megfogadni, a király tűzhelyére esküsznek. Akkor aztán azt az embert, akit hamis eskü vádjával illettek, rögtön megfogják, és viszik a király elé. Ott a jósok a szemébe mondják, hogy a jóslatok szerint hamisan esküdött a király tűzhelyére, azért kínozza betegség a királyt. Az illető persze hevesen tagadja, hogy hamisan esküdött volna. A tagadás hallatán a király még kétannyi jóst hívat magához. Ha a jósjelek megtekintése után elmarasztalják a hamis eskü bűnében a vádlottat, akkor az illetőt lefejezik, a vagyonát pedig szétosztják az először jött jósok között. Ha azonban a másodszorra megidézett jósok nem találják bűnösnek a vádlottat, akkor újabb és újabb jósok érkeznek. És ha a jósok többsége ártatlannak nyilvánítja a vádlottat, a törvény szerint az első jósoknak kell meghalniuk.
69. Ezeket aztán így végzik ki. Megraknak rőzsével egy szekeret, ökröket fognak elébe, a jósokat pedig megbilincselt lábbal, hátrakötött kézzel, betömött szájjal odaültetik a rőzserakások közé. Aztán meggyújtják a rőzsét, és nagy kiabálással az ökrök közé csapnak. Nem egy ökör odaég a jósokkal együtt, van, amelyik csak megpörkölődik, amikor a kocsirúd elég. De más vádak alapján is végeznek így ki jósokat, amikor rájuk bizonyítják, hogy álpróféták. Akiket így megölnek, azoknak a gyermekeit sem kíméli a király: a fiúkat mind kivégezteti, a leányokat azonban nem bántja.
70. Esküt a következőképpen tesznek egymásnak a szküthák. Az eskütevők megszúrják magukat árral, vagy kis sebet vágnak a testükön tőrrel, és vérüket egy nagy agyagcsészében borral keverik. A csészébe ekkor kardot, nyílvesszőt, harci bárdot és lándzsát mártanak, majd a szerződést kötő felek elmondják az esküformát és megisszák a vért, amelybe néhány tekintélyes férfi is belekóstol.
71. A királyok temetkezőhelye a gerrhoszok földjén van, épp ott, ameddig hajózható a Borüszthenész folyó. Ha meghal a király, négyszög alakú nagy sírüreget ásnak ott neki. Amikor megásták a sírt, a holttestet viasszal vonják be, a hasát felvágják, megtisztítják a belső részeitől, megtöltik illatos mocsári füvekkel, fenyőtömjénnel, petrezselyem- és ánizsmagokkal, szekérre rakják és elviszik egy másik törzshöz. A halottat ott úgy fogadják, mint a királyi szküthák: mindenki levág egy darabot a tulajdon füléből, a fejét leborotválja, a karját megsebzi, a homlokán és az orrán vágást ejt, és a bal kezét nyíllal keresztüldöfi. A halottvivők ekkor megint szekérre rakják a holttestet és elviszik egy másik törzshöz, amely szintén az uralmuk alá tartozik; velük tartanak az előbbi törzs tagjai is. Amikor mindenhol körbehordozták a halottat, végül elérnek a gerrhoszokhoz, akik az ő népeik közül a legtávolabb laknak, s azoknak a földjén rendezik meg a temetést. A halottat a sírban lombokból rakott ágyra fektetik, kétoldalt lándzsákat szúrnak mellé a földbe, azokra ágakat raknak keresztbe, végül az egészet befödik náddal. A nagy sírüreg másik részébe helyezik a király egyik ágyasát, továbbá pohárnokát, étekfogóját, lovászmesterét, pajzshordozóját, hírnökét – mindet persze megfojtva –, nemkülönben lovakat, a termés zsengéjét és aranykupákat, mert sem ezüst, sem bronz ivóedényt nem használnak. Ha mindezzel végeztek, óriási földhalmot emelnek a sír fölé, s azon versengenek, hogy minél magasabb legyen.
72. Egy év múltán aztán még a következőt csinálják. A király megmaradt szolgái közül (valamennyien született szküthák, akiket a király szolgálatra kötelezett, mert náluk nincsenek pénzen vett szolgák) ötvenet megfojtanak. Úgyszintén megölik az ötven legszebb lovat, hasukat felvágják, kiürítik, megtöltik pelyvával és összevarrják. Ezután egy kerék felét két póznára erősítik, úgy, hogy ne érjen le a földre. A másik fél kereket egy másikra és ugyanilyen módon még sokat. Aztán minden lovon hosszában egy-egy rudat szúrnak át egészen a nyakig, majd felteszik őket a fél kerekekre, oly módon, hogy az elülső fél kerék tartja a ló szügyét, a hátulsó a hasát és a tomporát, a mellső és a hátsó lábak pedig a levegőben lógnak. Majd a lovakra zablát és kantárt tesznek, a kantárszárat előrefelé feszítik, és szögekkel rögzítik. Ezután az ötven megfojtott ifjat ráültetik egy-egy lóra, úgy, hogy minden holttestet egészen a nyakáig egyenes póznával szúrnak át a hátgerince mentén, ebből a póznából alul kiáll egy rész, ezt beillesztik a lovon átszúrt rúd lyukába. Ilyen lovasokat állítanak fel a sír körül, majd eltávoznak.
73. A királyokat tehát így temetik el, a többi szküthát pedig a következő módon. A halottat a legközelebbi rokonai szekérre fektetik, és körbe-sorba elviszik minden barátjához. A barátok vendégül látják a kíséretet, és a halott elé is ugyanannyi ételt tesznek, mint a többiek elé. A közember holttestét negyven napon át így hordozzák, s csak aztán temetik el. A temetés után a szküthák tisztító szertartást végeznek, mégpedig úgy, hogy bekenik, majd megmossák a fejüket. A halott fölé három póznát szúrnak a földbe, hogy a hegyük összeérjen, nemeztakarókat fektetnek rájuk, majd a póznák és a takarók alatt középen gödröt ásnak, amelybe a tűzön vörösre izzított köveket dobálnak.
74. Olyan kender terem a földjükön, amely a lenhez hasonlít, csak éppen jóval vastagabb és magasabb, mert ebben a tekintetben túltesz rajta. Ez a növény vadon terem, de termesztik is. A thrákok olyan ruhát szőnek belőle, amelynek anyagát nemigen lehet megkülönböztetni a lenvászontól. A járatlanabbak aligha mondanák meg, hogy egy ilyen ruha lenből vagy kenderből készült-e, s aki még nem látott kendert, bízvást állítaná, hogy lenvászonból.
75. A szküthák nemezsátor alatt átforrósítanak köveket, kendermagokat szórnak rájuk, s ezek az odahintett magok pörkölődés közben annyi gőzt árasztanak, hogy bármelyik hellén gőzfürdőt felülmúlnák, a szküthák pedig, miközben élvezik a gőzt, kurjantanak. Ez pótolja a fürdőt, mert egy szkütha férfi sosem mossa vízzel a testét. Az asszonyok viszont cédrus- és tömjénfadarabokat zúznak szét érdes felületű köveken, vizet öntenek rá, péppé gyúrják, és bekenik vele egész testüket és arcukat. Ettől aztán tetőtől talpig kellemes illatot árasztanak, s ha másnap leszedik a pépet, bőrük tiszta lesz és csak úgy ragyog.
76. A szküthák ki nem állhatják az idegen szokásokat, s főként a hellén szokásokat utasítják el. Ezt mutatja Anakharszisz és újabban Szkülész példája. Anakharszisz számos földet beutazott, s nemegyszer tanújelét adta igazi bölcsességének. Visszatérőben szkütha hazájába, miután áthajózott a Hellészpontoszon, kikötött Küzikoszban. A küzikosziak éppen akkor ülték nagy pompával az Istenek Anyjának ünnepét. Anakharszisz fogadalmat tett az Istenek Anyjának, hogy ha szerencsésen és épségben hazaérkezik, ugyanolyan áldozatot mutat be neki, mint a küzikosziak, és éjjeli szertartást rendez a tiszteletére. Mikor aztán hazaért Szküthiába, titokban felkereste Hülaiát (ez a vidék, amelyet a legkülönbözőbb fák borítanak sűrű erdőkben, Akhilleusz Versenypályája mellett terül el), s ide elvonulván ünnepet rendezett az istennőnek, minden részletre gondosan ügyelve, kezében kis dobot tartva, testére különböző istenképeket aggatva. Megleste azonban egy szkütha, hogy mit csinál, s nyomban jelentette a dolgot Szauliosz királynak. A király maga is odament a mondott helyre, s amikor meglátta, hogy mit csinál Anakharszisz, habozás nélkül nyilat röpített belé és megölte. Ha mostanában valaki Anakharszisz felől tudakozódik a szkütháknál, azt felelik, hogy nem is ismernek ilyen embert. Ennek az egésznek az az oka, hogy Anakharszisz elutazott hazájából Hellasz földjére, és idegen szokásokat vett át. Azt hallottam Tümnésztől,33 Ariapeithész követétől, hogy Anakharszisz Idanthürszosz király atyai nagybátyja, valamint Gnurosz fia, Lükosz unokája, Szpargapeithész dédunokája volt. Ha pedig Anakharszisz csakugyan ebből a családból származott, akkor a tulajdon testvére ölte meg, mert Idanthürszosz Szauliosz fia volt, Szauliosz pedig az az ember, aki meggyilkolta Anakharsziszt.
77. Igaz, a peloponnészosziaktól más változatát is hallottam ennek a történetnek. Eszerint Anakharsziszt a szküthák királya küldte el Hellaszba, hogy tanulmányokat folytasson. Hazatérése után elmondta a királynak, hogy a hellének, a lakedaimóniak kivételével, nagy buzgalommal törekszenek a bölcsesség minden fajtájára, bölcs szót azonban csak a lakedaimóniakkal lehet váltani, s bölcs felelet is csak tőlük várható. Ezt a történetet azonban csak a hellének mesélgetik, s Anakharszisz kétségtelenül oly szomorúan fejezte be életét, ahogy az imént elmondtam. Ilyen sorsra jutott Anakharszisz, mert idegen szokásokat vett át, és barátságba került a hellénekkel.
78. Hasonló sors érte sok évvel később Szkülészt, Ariapeithész fiát is. Szkülész Ariapeithész szkütha király számtalan fiának egyike volt, de nem szkütha anyától született, hanem egy isztriai asszonytól, aki megtanította őt hellénül beszélni és olvasni. Később Szpargapeithész Agathürszosz király csellel megölte Ariapeithészt, s akkor Szkülész örökölte az apai királyságot, valamint apja feleségét, Opoiát. Ez az Opoia, aki szkütha asszony volt, egy Órikosz nevű fiút szült Szkülésznek. Így hát Szkülész lett a szküthák uralkodója, de sehogy sem tudott kibékülni a szkütha életmóddal, s neveltetése folytán jobban szerette a hellén szokásokat. Ezért aztán nemegyszer megtette, hogy a szkütha sereget elvezette a borüsztheneitészek városához (akik milétoszi származásúnak vallják magukat), hadait odakint hagyva a város alatt, bement. Mihelyt pedig belül került a falakon, bezáratta a kapukat, ledobta magáról a szkütha ruhát, és hellén köntöst öltött. Ebben járkált a piacon, úgy, hogy sem testőr, sem más nem kísérte, csak a kapukba állított őröket, nehogy a szküthák meglássák, hogy milyen ruhát hord. Minden másban is hellén szokások szerint viselkedett, s az isteneknek hellén módra áldozott. Így töltött el a városban olykor egy, olykor több hónapot, aztán újra felöltötte a szkütha ruhát és elment. Gyakran járt Borüszthenészben, a városban házat építtetett, sőt még asszonyt is vett magának az odavalósiak közül.
79. A sors azonban rossz véget rendelt neki, ami be is teljesedett, mégpedig a következőképpen. Szkülész szerette volna, ha beavatják Dionüszosz Bakkhosz titkos szertartásaiba, amikor azonban megkezdődött a beavatási szertartás, fenyegető csoda történt. Mint az imént említettem, volt neki a borüsztheneitészek városában egy fényűzően berendezett, hatalmas palotája, amely körül fehér kőből faragott szfinx- és griffszobrok álltak. Erre a házra isten lesújtotta villámát, s a tűzben minden elégett. Szkülészt azonban ez sem rendítette meg, hanem elvégezte az előírt beavatási szertartásokat. A szküthák pedig gyalázatosnak tartják a hellének bakkhikus szertartásait, és el sem tudják képzelni, hogy lehet egy olyan istenben hinni, aki őrjöngésbe hajszolja az embereket. Mikor aztán beavatták Szkülészt a titkos bakkhikus szertartásokba, egy borüsztheneitész odaállt a szküthák elé, és azt mondta nekik, nagy gúnyosan: "Mindig nevettek rajtunk, szküthák, amiért tombolunk a bakkhikus szertartásainkon, ha megszáll bennünket az isten. Nos, ez az isten most a ti királyotokat szállta meg, odabent tombol és őrjöng ő is az isten akaratából. Ha nem hiszitek el, amit mondok, gyertek, megmutatom nektek." Utánamentek a szkütha előkelőségek, ő pedig titokban felvezette egy toronyba és leültette őket. Innen aztán jól láthatták Szkülészt, amint tombolva jár az utcákon a bakkhikus menetben, s a látvány annyira leverte őket, hogy visszatérve az egész seregnek elbeszélték tapasztalataikat.
80. Midőn a történtek után Szkülész hazatért, a szküthák fellázadtak ellene, s testvérét, Oktamaszadészt, aki Térész leányának volt a fia, tették meg királyuknak. Hogy Szkülész hírét vette a lázadásnak és okát is megtudta, elmenekült Thrákiába. Oktamaszadész ennek hallatára a nyomába eredt seregével, az Isztrosznál azonban a thrákok útját állták. Már-már összecsaptak, mikor Szitalkész átüzent Oktamaszadésznak: "Miért ontsuk egymás vérét? Te az én nővérem fia vagy, s ott van nálad a testvérbátyám. Add ki a bátyámat, én meg odaadom neked a te Szkülészedet. Így aztán se neked, sem nekem nem kell veszélybe sodornunk a seregünket." Ilyen üzenetet küldött Szitalkész, mert az ő fivére korábban Oktamaszadészhoz menekült előle. Oktamaszadész ráállt az ajánlatra, kiadta nagybátyját Szitalkésznak, ő pedig megkapta testvérét, Szkülészt. Amikor Szitalkész átvette a testvérét, seregével nyomban visszavonult, Oktamaszadész viszont ott helyben azonnal lenyakaztatta Szkülészt. Ennyire ragaszkodnak a szküthák a szokásaikhoz, és ilyen büntetéssel sújtják azokat, akik idegen szokásokat vesznek át.
81. A szkütha nép nagyságáról nem sikerült pontos értesüléseket szereznem, s hogy hányan is vannak, arról egészen eltérő nyilatkozatokat hallottam. Egyesek szerint igen sokan, mások szerint igen kevesen. Valamit azonban a tulajdon szememmel láttam. Van a Borüszthenész és a Hüpanisz között egy Exampaiosz nevű vidék – az imént mondtam el róla, hogy itt ered az a keserű forrás, amely a Hüpaniszba folyik és ihatatlanná teszi a vizet –, nos, ezen a vidéken áll egy bronzedény, amely hatszor akkora, mint Pauszaniasznak, Kleombrotosz fiának fogadalmi ajándéka a Pontosz torkolatánál.34 Azoknak, akik nem látták, leírom ezt a Szküthiában álló bronzüstöt, amelyben kényelmesen elfér akár hatszáz amphora folyadék is. Falának vastagsága hat daktülosz, s az ott lakók állítása szerint az egész edény nyílhegyekből készült. Egy Ariantasz nevű királyuk ugyanis meg akarta tudni, hogy hányan vannak a szküthák, ezért fejvesztés terhe alatt megparancsolta, hogy minden szkütha küldjön neki egy nyílhegyet. Akkora tömeg nyílhegy gyűlt össze, hogy a király elhatározta: emlékművet csináltat belőlük. Ezért öntette hát ezt a bronzüstöt, és állíttatta fel Exampaioszban. Ezt hallottam hát a szküthák számáról.
82. Ezen a vidéken nemigen akadnak bámulatra méltó dolgok, kivéve talán a sok hatalmas folyót. A folyókon és a nagy síkságon kívül van azért egy bámulatos dolog. A Türasz folyónál egy sziklán Héraklész lábnyomát mutogatják, amely olyan, mintha emberi láb nyoma volna, s a nagysága két pékhüsz. Miután erről is megemlékeztem, visszatérek az elbeszéléshez, amelybe belefogtam.
83. Dareiosz tehát folytatta hadi előkészületeit a szküthák ellen. Mindenfelé követeket küldött, s egyes népeket arra kötelezett, hogy gyalogos seregeket állítsanak, másokat, hogy hajókat szereljenek fel, ismét másokat pedig, hogy verjenek hidat a thrák Boszporoszon. Testvére, Artabanosz, Hüsztaszpész fia kérve kérte, hogy ne kezdjen háborút a szküthákkal, és azzal érvelt, hogy szinte lehetetlen megközelíteni a földjüket. Látva azonban, hogy szavaival mit sem ér el, felhagyott a próbálkozással. Dareiosz pedig, miután minden előkészületet megtett, elindult seregével Szuszából.
84. Egy Oiobazosz nevű perzsa, akinek három fia volt, és mind a három Dareiosz seregében szolgált, azzal a kéréssel állt a király elé, engedné meg, hogy egyet a háromból otthon tarthasson. A kérésre a király azt válaszolta, hogy Oiobazosz neki jó barátja, ezért mind a három fiát otthon hagyja. Oiobazosz megörült, azt hitte, egyik fiának sem kell hadba vonulnia. Dareiosz azonban megparancsolta, hogy mind a három fiút végezzék ki. Így aztán, hogy lefejezték őket, valóban otthon is maradtak.
85. Dareiosz elvonult Szuszából és megérkezett Kalkhédónnak arra a vidékére, ahol a Boszporoszon felverve állt már a híd. Hajóra szállt és felkereste az úgynevezett Sötét Sziklákat, amelyekről a hellének azt állítják, hogy valamikor a víz színén úsztak. Leült egy szirtfokra, s megcsodálta a Pontosz valóban elragadó látványát. Mert az összes tenger közül a Pontosz a legcsodálatosabb. Hosszúsága tizenegyezer-egyszáz, legnagyobb szélessége háromezer-háromszáz sztadion. A tengerszoros bejárata négy sztadion széles, a Boszporosznak nevezett nyakrész pedig, amelyen keresztül felverték a hidat, százhúsz sztadion hosszú. A Boszporosz a Propontiszig terjed, amely ötszáz sztadion széles és ezernégyszáz sztadion hosszú, s vize a Hellészpontoszba áramlik, amely hét sztadion széles és négyszáz sztadion hosszú. A Hellészpontosz pedig az Egeinek nevezett hatalmas tengerrel érintkezik.
86. Ezeket a távolságokat a következő módon számítottam ki. Egy hajó egy hosszabb nyári napon hetvenezer orgüia utat tesz meg, s éjszaka hatvanezret. Mármost a hajóút a torkolattól a Phaszisz folyóig (vagyis a Pontosz hosszában) kilenc nap és nyolc éjszaka, ami összesen egymillió és száztízezer orgüiát, azaz tizenegyezer-egyszáz sztadiont tesz ki. A szindoszok területétől a Thermódón folyó mentén fekvő Themiszküráig (itt a legszélesebb a Pontosz) három napon és két éjszakán át kell hajózni, ez pedig háromszázharmincezer orgüia távolság, vagyis háromezer-háromszáz sztadion. Ilyen módon mértem ki az itt megadott távolságokat a Pontoszon, a Boszporoszon és a Hellészpontoszon. A Pontoszhoz tartozik egy tó is, amely nem sokkal kisebb magánál a tengernél, a neve Maiétisz, de a Pontosz anyjának is nevezik.35
87. Dareiosz megcsodálta hát a Pontoszt, aztán visszahajózott a hídhoz, amelynek építését a szamoszi Mandroklész vezette. Megtekintette a Boszporoszt is, s partján két fehér kősztélét állíttatott fel. Az egyikre asszür,36 a másikra hellén betűkkel írt feliratot vésetett, és felsorolta a seregét alkotó összes nép nevét, mert ott volt a seregben minden nép, amely az uralma alatt állt. Katonáinak száma ‑ a hajóhadat nem számítva ‑, a lovasokkal együtt hétszázezret tett ki, hajóhada pedig hatszáz hajót számlált. Ezeket a sztéléket Büzantion lakói később bevitték a városba, s beépítették Artemisz Orthószia oltárába, egyetlen kő kivételével, amelyen az asszür nyelvű felirat állt, azt ott hagyták a büzantioni Dionüszosz-templom mellett. Számításaim szerint az a hely, ahol Dareiosz parancsára felverték a Boszporosz-hidat, egyenlő távolságban volt Büzantiontól és a tenger bejáratánál álló szentélytől.
88. Megnyerte Dareiosz tetszését a híd, és mindenféle ajándékkal megjutalmazta a szamoszi Mandroklészt, a hídépítés vezetőjét. Ezekről Mandroklész először is készíttetett egy képet, amely a Boszporoszt átívelő hidat, a trónján ülő Dareioszt, valamint a hídon átvonuló sereget ábrázolta, és felajánlotta Héra templomának,37 a következő felirattal:

Mandroklész, ki hidat vert hal-dús Boszporosz árján, 
Héra, e híd képét most felajánlja neked.
Nyert neki szép koszorút s nagy hírt is a szamosziaknak, 
Dareiosz tervét váltva valóra vele.

Ily módon akart emléket állítani a híd építője.
89. Dareiosz pedig, miután megjutalmazta Mandroklészt, átvonult Európába. Az iónoknak megparancsolta, hogy hajózzanak el a Pontoszon egészen az Isztrosz folyóig, és ott várjanak rá, de közben építsenek hidat a folyón. A hajóhadat ugyanis az iónok, az aiolok és a hellészpontosziak vezették. A hajók tehát a Sötét Sziklák közt átjutva egyenesen az Isztrosz felé tartottak. A tengerről kiérve két napig hajóztak felfelé a folyamon, majd azon a keskeny részen, ahol az Isztrosz vize több ágra szakad, hidat építettek. Dareiosz ezután átkelt a boszporoszi hajóhídon, s Thrákián át előrenyomult a Tearosz folyó38 forrásvidékéig, ahol három napra tábort vert.
90. A Tearoszról azt beszélik a környéken, hogy vize messze földön a legüdvösebb hatású, sok betegséget gyógyít, kiváltképp az emberek és lovak rühösségét. Harmincnyolc, részben hideg, részben meleg forrása mind ugyanabból a sziklából ered. A Tearoszt kétfelől lehet megközelíteni: a Perinthosz közelében fekvő Héraion városából és az Euxeinosz-tenger partján lévő Apollóniából, s mindkét utat két nap alatt lehet megjárni. Ez a Tearosz a Kantadeszdoszba ömlik, a Kontadeszdosz az Agrianészba, az Agrianész a Hebroszba, a Hebrosz pedig Ainosz városa közelében torkollik a tengerbe.39
91. Midőn tehát Dareiosz odaért a folyóhoz, tábort vert. Nagyon megtetszett neki a folyó, ezért itt is emlékoszlopot állíttatott, a következő felirattal: "A Tearosz forrásaiból fakadó víz a legtisztább és a legjobb az összes folyó vize közül. Amikor a szküthákhoz indult hadjáratra, ezeknél a forrásoknál időzött a legtisztább és a legjobb az összes ember közül, Dareiosz, Hüsztaszpész fia, Perzsia és az egész szárazföld uralkodója." Ezt vésette tehát az oszlopra.
92. Dareiosz továbbvonulva elért egy másik folyóhoz, az Artészkoszhoz, mely az odrüszák országán folyik át.40 Kijelölvén egy alkalmas helyet, megparancsolta, hogy seregének minden katonája rakjon le egy kődarabot. A katonák teljesítették a parancsot, s amikor a sereg továbbvonult, roppant kőhalom emelkedett azon a helyen.
93. Mielőtt elért volna az Isztroszhoz, legyőzte a getákat, akik halhatatlannak hiszik saját magukat. A szalmüdésszoszi thrákok, továbbá az Apollónia és Meszambria városok közti területen lakó szkürmiadészok és nipszaioszok egy kardcsapás nélkül meghódoltak, a geták azonban – a legbátrabb és a legtekintélyesebb thrák törzs – ellenálltak, de azonnal leigázta őket.
94. A geták, halhatatlanság-hitük szerint, nem halnak meg, hanem Szalmoxisz isten elé járulnak, akit némelyek Gebeleiszisznek neveznek. Ötévente kisorsolnak maguk közül valakit és elküldik Szalmoxiszhoz, hogy megüzenjék, mit kívánnak tőle. Ezt pedig úgy hajtják végre, hogy három férfi a magasba emeli a dárdáját, a többiek pedig azt az embert, akit követségbe akarnak küldeni Szalmoxiszhoz, a kezénél és a lábánál fogva ráhajítják a dárdahegyekre. Ha átfúródik a teste és meghal, az az isten kegyelmének megnyilatkozását jelenti. Ha viszont nem hal meg, arról ő maga, a követ tehet, aki bizonyára gonosz ember, így hát mást küldenek helyette, de az illetőre még életében rábízzák az üzeneteket. Ugyanezek a thrákok mennydörgéskor és villámláskor nyilat lőnek az égre, hogy megfenyegessék az istent, mert a magukén kívül semmilyen más istent nem ismernek.
95. Hellészpontosz és a Pontosz vidékén lakó hellénektől azt hallottam, hogy ez a Szalmoxisz egykor ember volt, s rabszolgaként élt Szamoszon gazdájánál, Püthagorasznál, Mnészarkhosz fiánál. Majd felszabadult, nagy vagyont gyűjtött, és visszatért hazájába. A thrákok bizony nyomorúságos, szegény, kezdetleges gondolkodású emberek, de ez a Szalmoxisz elsajátította az ión szokásokat, s thrák létére megtanult mélyen gondolkodni, hiszen a hellének között, sőt a hellének legkiválóbb gondolkodójának, Püthagorasznak házában élt. Építtetett hát egy csarnokot, ahol vendégül látta hazája legelőkelőbb embereit, és meggyőzte őket róla, hogy sem ő maga, sem a vendégei, sem pedig valaha is születendő leszármazottaik nem fognak meghalni sohasem, hanem elkerülnek majd egy olyan helyre, ahol örökké élnek, és minden jóban részesülnek. Így járt el és így hirdette tanítását, közben azonban nagy titokban föld alatti lakóhelyet építtetett magának. Mikor elkészült vele, eltűnt a thrákok szeme elől, elrejtőzött, és három évet töltött el abban a föld alatti lakban. A thrákok mély bánatba merülve meggyászolták, abban a hiszemben, hogy meghalt. A negyedik évben aztán újra megjelent előttük Szalmoxisz, és attól fogva a thrákok hitelt adtak tanításainak. Úgy mesélik tehát, hogy Szalmoxisz ekképp cselekedett.
96. Én a magam részéről a föld alatti lakóhelyet ugyan nem vonom kétségbe, de a történetet mégsem tanom különösebben hitelesnek. Véleményem szerint Szalmoxisznak sok évvel Püthagorasz előtt kellett élnie. De akár élt ilyen nevű ember, akár a geták nevezték el így istenüket, történetével tovább ne foglalkozzunk.
97. Nos hát, ilyen dolgokban hittek a geták, akiket a perzsák leigáztak, s akik ezután csatlakoztak a sereghez. Dareiosz gyalogosaival elért az Isztroszhoz, átkelt a folyón, majd parancsot adott az iónoknak, hogy bontsák le a hidat, és szárazföldön kövessék őt a hajóhad legénységével együtt. Az iónok már azon voltak, hogy a kapott parancs értelmében lebontják a hidat, amikor Kóész, Erxandrosz fia, a mütilénéiek hadvezére kipuhatolván, hogy Dareiosz hajlik-e mások tanácsára, a következő javaslattal járult elé. "Királyom! Olyan vidék ellen vezeted hadseregedet, amelyen nincsenek gabonaföldek, nincsenek lakott városok. Hagyd hát ezt a hidat, s bízd rá őrizetét azokra, akik építették. Ha megtaláljuk a szküthákat, ahogy tervezzük, használhatod visszafelé jövet. Ha nem találjuk meg őket, akkor meg végképp jó lesz a visszavonulásra. Mert nem attól félek én, hogy vereséget szenvedünk a szkütháktól, ha megütközünk velük, hanem inkább attól, hogy nem fogjuk megtalálni őket, és veszedelmek közepette kell fel-alá bolyonganunk. És ha valaki azt találná a szememre vetni, hogy csak azért beszélek, mert hátra akarok maradni, annak nemet mondok, királyom! Én csak eléd terjesztem, amit a legjobbnak tartok, de itt maradni nem is akarnék, hanem követlek téged!" Dareiosz nagyon megörült ennek a tanácsnak, és így válaszolt: "Leszboszi barátom! Ha épségben hazakerültem, ne mulaszd el megjelenni a színem előtt, hogy okos tanácsodat illő jótéteményekkel viszonozzam."
98. Így beszélvén a király, hatvan csomót kötött egy bőrszíjra, majd tanácskozásra hívta magához az iónok türannoszait, és ezt mondta: "Ión férfiak! Korábbi parancsomat, hogy le kell bontani a hidat, most visszavonom. Vegyétek tehát ezt a szíjat, és cselekedjetek így. Attól a naptól fogva, amikor látjátok, hogy elindulok a szküthák ellen, mindennap oldjatok ki egy csomót. S ha nem jönnék vissza, mire elfogynak a csomók és elmúlnak a napok, térjetek meg hazátokba. Addig azonban, minthogy elhatározásomat ily módon megváltoztattam, őrizzétek a hidat, le ne vegyétek a szemeteket róla, és gondoskodjatok biztonságáról. Nagy szolgálatomra lesztek, ha ekképpen cselekedtek." Ezt mondta Dareiosz, majd seregével továbbvonult.
99. A thrákok földje közelebb fekszik a tengerhez, mint a szkütháké, s ahol a tengerpart bemélyül és öblöt formái, ott kezdődik Szküthia. Ennek a területén van, délkeleti irányban, az Isztrosz torkolata is. S most le akarom írni Szküthia tengermelléki területét az Isztrosztól elindulva, azt, hogy mekkora is ez az ország. Az ősi Szküthia ugyanis már az Isztrosznál kezdődik, s dél felé Karkinitisz városáig tart. Innentől a hegyes-völgyes tengermelléki vidék egészen a Pontoszig húzódik. Itt és a tenger keleti részén benyúló félszigeten, az úgynevezett köves Kherszonészoszon lakik a taurosz nép. Szküthiát ugyanis kétfelől, délről és keletről a tenger határolja, akárcsak Attikát. S a tauroszok oly módon lakják Szküthiának ezt az Attikához hasonló részét, mintha nem az athéniak, hanem egy másik nép élne Szunion magaslatain, továbbá mintha Szunion Thorikosz és Anaphlüsztosz között a valóságosnál mélyebben nyúlna be a tengerbe. Persze ez az összehasonlítás csak annyira érvényes, amennyire a kisebb dolgokat hozzá lehet mérni a nagyobbakhoz. Ilyen ország tehát a tauroszoké. Aki pedig Attikának ezt a részét nem hajózta még körül, annak mondhatok más példát is, amely jobban megvilágítja a dolgot: tegyük fel, hogy a brenteszioni kikötő és Tarasz között az iapügiai hegyfokon nem az iapüg, hanem egy másik nép lakik.41 Ezt a két földet említettem, de sokat felhozhatnék, amely hasonló a tauroszok területéhez.
100. A tauroszok földjén túl kezdődik a szküthák országa, akik tehát a tauroszoktól északra, a keleti tenger mentén, a kimmer Boszporosztól és a Maiétisz-tótól nyugatra laknak egészen a Tanaisz folyóig, amely a tó egyik öblébe torkollik. Szküthia belső területét északon, az Isztrosztól kezdve, először az agathürszoszok, aztán a neuronzok, majd az androphagoszok, végül pedig a melankhlainoszok földje határolja.
101. Szküthia területe tehát négyszöget alkot, két oldalát a tenger határolja, s a szárazföldbe éppannyit nyúlik be, amennyit a tengerpartból elfoglal. Mert az Isztrosztól tíz napig tart az út a Borüszthenészig, és ugyanannyi ideig a Borüszthenésztől a Maiétisz-tóig, de a tengertől a szárazföld belsejébe a szküthákon túl lakó melankhlainoszokig ugyancsak húsz nap alatt lehet eljutni. Egynapi utat kétszáz sztadionnak veszek, így tehát Szküthia hossza keresztben négyezer sztadion, s erre merőlegesen, befelé, a szárazföld irányában szintén. Ilyenek tehát ennek a földnek a méretei.
102. Tanácsot tartottak a szküthák, és megegyeztek, hogy egymagukban nem képesek nyílt csatában visszaverni Dareiosz seregének támadását. Követeket küldtek szomszédaikhoz, így hát a szomszéd királyok is összeültek tanácskozni a roppant sereg közeledtének hírére. A tanácskozáson a taurosz, az agathürszosz, a neurosz, az androphagosz, a melankhlainosz, a gelónosz, a budinosz és a szauromata király vett részt.
103. Ezek közül a tauroszok szokásai ilyenek. Valamennyi hajótöröttet, valamint a foglyul ejtett helléneket feláldozzák a Szűz Istennőnek, mégpedig a következő módon. A bevezető szertartás után buzogánnyal szétzúzzák az áldozat fejét, majd – legalábbis némelyek úgy mondják – ledobják testét a szikláról, ahol a szentély áll, a fejét pedig karóba tűzik. Mások szerint a fejjel valóban ezt művelik, a testet azonban nem dobják le a szikláról, hanem a földbe ássák. A tauroszok állítása szerint az istennő, akinek áldoznak, Agamemnón leánya, Iphigeneia. Ha egy ellenségük kerül a kezükre, azzal a következőképpen bánnak el. Levágják a fejét, hazaviszik, hosszú póznára tűzik, s ott tartják, magasan a ház, sőt a kémény fölött. Állítólag azért tűzik ilyen magasra a fejeket, hogy az egész házat őrizzék. Ez a nép rablásból és háborúskodásból él.
104. Az agathürszoszok minden embernél jobban kedvelik a fényűzést, és teleaggatják magukat arany ékszerekkel. Az asszonyokat közösen használják, úgyhogy valamennyien vérrokonai és testvérei egymásnak, ezért nincs köztük sem gyűlölség, sem irigység. Szokásaik különben ugyanolyanok, mint a thrákokéi.
105. A neuroszok pedig a szkütha szokásokat követik. Dareiosz hadjárata előtt egy nemzedékkel el kellett hagyniuk országukat a kígyók miatt. Hirtelen ellepték ugyanis földjüket a kígyók, és kintről, a pusztaságból is özönlöttek befelé, így aztán kénytelenek voltak szedni a sátorfájukat és átköltözni a budinoszokhoz: A neuroszokban különben, úgy mondják, varázserő van. A szküthák és a Szküthiában lakó hellének állítása szerint ugyanis évente néhány napra az egész nép farkassá változik, aztán újra visszaveszik rendes alakjukat. Hiába mesélnek azonban ilyesmit, engem nem tudnak meggyőzni, pedig váltig állítják, hogy így van, még meg is esküsznek rá.
106. Az androphagoszok élnek minden nép között a legvadabb szokások szerint, sem jogot, sem törvényt nem ismernek. Ez a nomád nép a szküthákéhoz hasonló viseletben jár, de külön nyelvet beszél. A felsorolt népek közül egyedül ők esznek emberhúst.
107. A melankhlainoszok mindannyian fekete ruhában járnak, s a nevük is innen ered. Különben szkütha szokások szerint élnek.
108. A budinosz nagy, népes törzs, amelyben mindenkinek kék a szeme és vörös a haja. Van egy nagy, fából épített városuk, Gelónosz a neve. A magas és minden oldalon harminc sztadion hosszú városfalak teljes egészében fából készülnek, akárcsak a lakóházak és a templomok. Állnak itt hellén isteneknek szentelt és hellén módra berendezett szentélyek is, istenszobrokkal és oltárokkal, azok is fából, és kétévenként bakkhikus ünnepet rendeznek Dionüszosznak. Mert a hellén eredetű gelónoszok, akiket elűztek a kikötővárosból, itt, a budinoszok földjén telepedtek le, s félig szkütha, félig hellén nyelvet beszélnek. A budinoszok azonban más nyelven beszélnek, mint a gelónoszok, és nem is az ő életmódjuk szerint élnek.
109. Mert ezen a földön a budinoszok az őslakók, akik nomád módon élnek. A vidék lakói közül egyedül ők eszik meg a fenyőtobozban lévő magokat. A gelónoszok viszont földművelők, kenyeret esznek, kertet műveinek, és sem alakra, sem bőrszínre nem hasonlítanak a budinoszokhoz. És bár a hellének a budinosz népet gelónosznak nevezik, nincs igazuk. Az országot a legkülönbözőbb fák borítják sűrű erdőkben, s a legsűrűbb erdő közepén egy hatalmas tó és mocsár terül el, amelyet nádas övez. Ebben aztán vidrát meg hódot fognak, továbbá egy négyszögletes fejű állatot, amelynek irhájával köpenyt bélelnek, heregolyójával pedig méhbetegséget gyógyítanak.
110. A szauromatákról a következőket mesélik. Amikor a hellének az amazónokkal háborúskodtak (az amazónokra a szküthák az oiorpata szót használják, ami hellén nyelven férfiölőt jelent, mert náluk az oior szó a férfi, a pata pedig az, hogy ölni), a hagyomány szerint a Thermódón mellett egy ütközetben legyőzték őket. A győzelem után elhajóztak, három tele hajó elfogott amazónnal. Ezek azonban a tengeren megrohanták a férfiakat és lemészárolták őket. De nem értettek a hajózáshoz, nem tudták, hogyan kell használni az evezőt, a vitorlát meg a kormánylapátot. Így aztán, hogy a férfiakat megölték, ide-oda sodródtak a szelek és a hullámok hátán, míg végül elvetődtek a Maiétisz-tó partján fekvő Krémnoiba. Ez a Krémnoi a szabad szküthák területén van. Kiszálltak a hajóból, és beljebb mentek a lakott vidékre. Megszerezték az útjukba kerülő első ménest, aztán lóháton végigrabolták a szkütha földet.
111. Megjelenésük váratlanul érte a szküthákat. Mivel nem ismerték az amazónok nyelvét, ruháját és származását, nem tudták elképzelni, honnan jöhettek, és magukkal egykorú férfiaknak gondolták őket. Mikor aztán megütköztek, és kezükre került néhány holttest, akkor nézték meg csak jobban, és jöttek rá, hogy nők. Összeültek tanácskozni, és úgy döntöttek, hogy attól fogva semmiképp sem ölnek meg egyetlenegyet sem, hanem elküldik hozzájuk legifjabb társaikat, körülbelül annyit, amennyire az amazónok számát becsülték. Meghagyták nekik, hogy üssenek tábort a közelükben, s mindig csinálják ugyanazt, mint az asszonyok. Ha az amazónok megtámadnák őket, ne keljenek harcra, hanem fussanak el, és ha felhagytak az üldözéssel, húzódjanak ismét közelebb hozzájuk. Azért határoztak így a szküthák, mert szívesen nemzettek volna gyermekeket az amazónokkal.
112. A kijelölt ifjak pedig a parancs szerint jártak el. Amikor az amazónok látták, hogy az ifjak nem akarnak ártani, maguk is megbékéltek, s a két tábor napról napra közelebb került egymáshoz. Az ifjaknak, akárcsak az amazónoknak, nem volt másuk, csak a fegyverük meg a lovuk, s ők is vadászatból-zsákmányolásból éltek.
113. Déltájban az amazónok általában szétszéledtek, s egyesével-kettesével félrevonultak szükségüket végezni. A szkütha ifjak megismerték ezt a szokásukat, és ők is így csináltak. Amikor egyszer az asszonyok szétszéledtek, egy ifjú odament az egyikhez. Az amazón pedig nem kergette el az ifjút, hanem hagyta, hogy a kedvét töltse vele. Nem tudván vele szót érteni ‑ hiszen nem értették egymás nyelvét ‑, kézzel-lábbal adta tudtára, hogy másnap legyen ott azon a helyen, de hozza magával valamelyik társát, mert ‑ mutogatta ‑ sem lesz egyedül. Visszatért az ifjú társaihoz, elbeszélte a történteket, másnap megjelent ugyanazon a helyen egy társával, s az amazón már várt rá egy barátnőjével. Mikor a dolog kitudódott, a többi ifjú is meghitt viszonyba került a többi amazónnal.
114. Végül is egyesítették a két tábort, együtt laktak, és mindenkinek az a nő lett a párja, akivel először közösült. A férfiak nem tudtak megbirkózni az asszonyok nyelvével, az asszonyok azonban megtanulták a férfiakét. S amikor már szót értettek egymással, azt mondták a férfiak az amazónoknak: "Vannak nekünk szüleink, javaink, nem szorulunk rá erre az életmódra. Menjünk haza a mieinkhez, és éljünk úgy, mint a többi ember. Ne féljetek, ott is ti lesztek az asszonyaink, csak ti." De a nők így feleltek: "Sosem tudnánk a ti asszonyaitok között lakni, mert a mi szokásaink mások, mint az övék. Mi a nyilazáshoz, a dárdavetéshez meg a lovagláshoz értünk, és még csak nem is konyítunk az asszonyi foglalatosságokhoz. A ti asszonyaitok viszont nem értenek ehhez, hiszen asszonyi munkák közt töltik napjaikat a szekereken, és sem vadászatra, sem más kalandra nem vonulnak ki. Nem tudnánk mi soha összeférni velük. Ha azonban szilárdan eltökéltétek, hogy mi legyünk az asszonyaitok, menjetek el a szüleitekhez, kérjétek ki a jussotokat, aztán gyertek vissza, és éljünk itt a magunk módján." Az ifjú férjek megfogadták az asszonyok tanácsát, és ekképpen cselekedtek.
115. Meg is kapták a jussukat és visszatértek az amazónokhoz. Ekkor pedig így szóltak az asszonyok: "Félünk és rettegünk, ha arra gondolunk, hogy itt kell élnünk ezen a földön, hiszen itt fosztottunk meg benneteket a szüleitektől, és itt okoztunk oly nagy károkat országotoknak: Ha azonban csakugyan arra méltattatok bennünket, hogy asszonyaitok legyünk, csatlakozzatok hozzánk, hagyjuk el ezt a földet, és költözzünk át a Tanaisz folyó túlsó partjára."
116. Az ifjú férjek ebbe is beleegyeztek. Átkeltek a Tanaiszon, és előbb három napon át vándoroltak kelet felé, aztán a Maiétisz-tónál északnak fordultak, és még három napot mentek abban az irányban. Mikor elérkeztek arra a földre, ahol népük ma is lakik, letelepedtek. Ezért őrizték meg a szauromaták asszonyai a mai napig is ősi szokásaikat. Lovon vadásznak a férjükkel, vagy akár a férjük nélkül is, részt vesznek a háborúkban, és ugyanolyan ruhában járnak, akár a férfiak.
117. A szauromaták szkütha nyelvet beszélnek, de mindegyre csak hibásan, mert az amazónok sosem tanulták meg jól ezt a nyelvet. Az a szokás náluk, hogy egyetlen hajadon sem mehet férjhez addig, amíg legalább egy ellenséget meg nem ölt. Némelyik nő úgy vénül meg és úgy hal meg, hogy sosem megy férjhez, mert nem tudja teljesíteni a törvényt.
118. Az előbb felsorolt népek királyai gyűltek tehát össze a tanácskozásra. A megjelent szkütha követek pontosan tájékoztatták őket az eseményekről: a perzsa király, aki a másik földrészen már minden népet alattvalójává tett, hidat veretett a Boszporosz keskeny részén, átkelt erre a földrészre, majd átkelvén nyomban leigázta a thrákokat. Hidat emelt az Isztrosz fölé is, és az itteni vidékeket is mind a hatalmába akarta keríteni. "Nem maradhattok hát közömbösek – mondták a követek –, nem nézhetitek tétlenül a pusztulásunkat, hanem vonuljatok velünk, egyesült erővel, a támadó ellen. Mert ha másképp jártok el, kénytelenek leszünk elhagyni az országunkat, vagy megalázkodva békéért esedezni, hogy itt maradhassunk. Mi más választásunk lenne, ha nem segítenétek? De ez aztán a ti sorsotokat is megpecsételné. Mert a perzsa éppoly erővel támad majd rátok, mint miránk, és nem fogja eltűrni, hogy bennünket leigázván ti békén maradjatok. Nyomós bizonyítékkal támaszthatjuk alá állításunkat. Ha a perzsa király csak a korábbi idegen uralomért akarna bosszút venni, megkímélte volna a többi népet, és csak miellenünk fordult volna, s mindenki világosan láthatná, hogy a szküthák és nem a többi nép ellen harcol. Csakhogy amióta átkelt a mi földrészünkre, minden útjába eső népet leigázott, s nemcsak a többi thrákot, hanem szomszédainkat, a getákat is alattvalóivá tette."
119. Így beszéltek a szküthák követei, a különböző népektől összegyűlt fejedelmek pedig megtanácskozták a dolgot, de nem jutottak egyetértésre. A gelónosz, a budinosz és a szauromata király közös akarattal megígérte, hogy segítséget nyújt a szkütháknak. Az agathürszosz, a neurosz, az androphagosz, a melankhlainosz és a taurosz király viszont a következő választ adta: "Ha nem sértettétek volna meg a perzsákat, s nem ti kezdtétek volna el a háborút, kéréseteket méltányosnak ítélnénk, és habozás nélkül felajánlanánk szövetségünket. Ti azonban nélkülünk törtetek be az országukba, s ameddig az isten úgy akarta, a perzsák nyakán ültetek. Most tehát csak visszafizetnek nektek, alighanem ugyanannak az istennek a segítségével. Mi azonban, ahogy azelőtt sem követtünk el jogtalanságot őellenük, most sem akarjuk megelőzni őket a méltánytalanságban. Ha majd betör a perzsa a mi földünkre is, ha majd jogtalanul bánik velünk, akkor szembeszállunk vele. Amíg nem, addig békén maradunk. Mert az a véleményünk, hogy a perzsák nem ellenünk jöttek, hanem azok ellen, akik sérelmeik okozói."
120. Hallván a választ, úgy döntöttek a szküthák, hogy szövetségesek nélkül semmiképpen sem szállnak szembe nyílt csatában az ellenséggel, hanem kitérnek előle, elhajtják a jószágot, útközben betömnek minden kutat és forrást, elpusztítanak minden legelőt. Haderejüket két részre osztották, s az egyikhez, amelynek vezére Szkópaszisz király volt, csatlakoztak a szauromaták is. Ez a sereg azt a feladatot kapta, hogy ha a perzsák arrafelé tartanának, hátráljon meg előlük, vonuljon vissza a Maiétisz-tó mentén a Tanaiszhoz, ha pedig a perzsák visszavonulnának, eredjen a nyomukba és vegye üldözőbe őket. Ez volt tehát a királyi szküthák egyik hadereje, és a leírt útvonalon kellett haladnia. A királyság másik részének a haderejét két törzs tette ki, a nagyobbiknak Idanthürszosz, a kisebbiknek Taxakisz volt a királya. A két törzs egyesült, s hozzájuk csatlakoztak a gelónoszok és a budinoszok is. Az ő feladatuk az volt, hogy egynapi járással a perzsák előtt haladjanak, ne bocsátkozzanak ütközetbe, de mindenkor a haditerv szerint cselekedjenek. Először azok felé az országok felé hátráljanak, amelyek megtagadták tőlük a szövetséget, hogy belevonják őket is a háborúba. S ha még így sem ragadnának fegyvert saját jószántukból a perzsák ellen, kényszerítsék rá őket a háborúra. Ezután pedig térjenek vissza hazájuk földjére, és sűrű rajtaütésekkel zaklassák az ellenséget, ahányszor csak megfelelő alkalom kínálkozik rá.
121. A szküthák ebben a haditervben egyeztek meg, majd legjobb lovasaikból elővédcsapatot szerveztek, s azt küldték el Dareiosz serege elé. A lakószekereket, asszonyostul-gyerekestül, valamint a nyájakat útnak indították, és meghagyták, hogy mindig északnak tartsanak. Csak annyi jószágot tartottak vissza, amennyi a maguk ellátására kellett.
122. Ezek tehát felszedelőzködtek. A szküthák előőrsei az Isztrosztól mintegy háromnapi járásra találtak rá a perzsákra. Mikor felfedezték őket, egynapi járásra előttük tábort vertek, s a közbeeső földeken minden élő növényt kiirtottak. A perzsák is meglátták az előttük feltünedező szkütha lovasokat – azok mindegyre visszavonultak, a perzsák meg állandóan a sarkukban voltak. Minthogy a perzsák csak egy sereget vettek üldözőbe, az után eredtek, amelyik keletre, a Tanaiszhoz vonult vissza. A szküthák átkeltek a Tanaiszon, nyomukban a perzsák is szintén átkeltek, és addig üldözték az előttük haladókat, míg át nem keltek a szauromaták földjéről a budinoszokéra.
123. Amíg a perzsák szkütha és szauromata földön jártak, nem találtak semmi elpusztítanivalót a sivár pusztaságon. Mikor azonban betörtek a budinoszok területére, s ott állt előttük a fabástyás város, amelyet budinosz lakói elhagytak és kiürítettek, azt azután végre felégethették. Dolguk végeztén, folyvást a lovasok nyomában, átvonultak az országon, s egy sivatag pusztába értek. Ez a sivatag, amely a budinoszok földjétől északra húzódik, s amelyen nyoma sincs emberi településnek, széltében hét nap járóföld. Túl a sivatagon a thüsszageták laknak, földjükön négy nagy folyó ered, amelyek a maiéták földjét átszelve, az úgynevezett Maiétisz-tóba ömlenek. Ezek pedig: a Lükosz, az Oarosz, a Tanaisz és a Szürgisz.42
124. Dareiosz elérkezvén ebbe a sivatagba, felhagyott a heves üldözéssel, és megállapodott seregével az Oarosz folyónál. Majd egymástól hatvan-hatvan sztadionnyira nyolc nagy erődöt építtetett, amelyeknek romjai még most, az én időmben is láthatóak. Miközben ezzel foglalkozott, az üldözött szküthák, félkör alakban el-elkanyarodva az egyenes úttól, visszatértek Szküthiába. Mikor aztán eltűntek a szemhatárról, hogy nyomuk sem maradt, Dareiosz is otthagyta a félig megépült falakat, és nyugatnak fordult, abban a hiszemben, hogy az a sereg, amelyet üldözött, s amely most elmenekült nyugat felé, a szküthák teljes hadereje.
125. Erőltetett menetben vonult hadával Szküthia felé, s megérkezve ott találta a másik két szkütha sereget. Üldözőbe vette őket, azok meg, mindig megtartva az egynapi járóföld távolságot, egyre csak hátráltak előle. S mivel Dareiosz nem hagyott fel az üldözéssel, a szküthák az előzetes haditerv szerint azokba az országokba húzódtak vissza, amelyek megtagadták tőlük a szövetséget. Először a melankhlainoszok földjére vonultak, akiket rémületbe ejtett a szküthák és a perzsák betörése, innen aztán átmentek az androphagoszok földjére. Ezekre is jól ráijesztettek, majd átvonultak a neuroszok országába, s miután itt is nagy felfordulást okoztak, az agathürszoszok felé vették útjukat. Ezek azonban, értesülve róla, hogy szomszédaik fejvesztetten menekülnek a szküthák elől, meg sem várták a szküthák érkezését, hanem követeket küldtek elébük. Azt üzenték, hogy ne lépjék át a határokat, de ha mégis megpróbálnak betörni az országba, az agathürszoszok seregével találják szembe magukat. Ez után a figyelmeztetés után az agathürszosz sereg az ország határaihoz vonult, azzal a feltett szándékkal, hogy mindenképpen útját állja a behatolóknak. A melankhlainoszok, az androphagoszok és a neuroszok azonban, mikor a szküthák és a perzsák megjelentek a földjükön, rémületükben megfeledkeztek minden korábbi fenyegetőzésükről, és mindig északnak tartva elmenekültek a pusztaságba. A szküthákra hatott az agathürszoszok tiltakozása, s nem hatoltak be területükre, hanem a neurosz földről egyenesen a saját országukba csalogatták be a perzsákat.
126. Így ment ez jó ideje, és úgy látszott, sosem ér véget, ezért hát Dareiosz elküldött egy lovast Idanthürszosz szkütha királyhoz a következő üzenettel: "Te ördöngös ember! Miért menekülsz előlem, hiszen két dolog közül választhatsz. Ha elég erősnek érzed magad, hogy szembeszállj velem, állj meg, vedd fel a harcot, és ne vándorolj a pusztaságban. Ha meg belátod, hogy te vagy a gyengébb, hát akkor se menekülj tovább, hanem jelenj meg urad előtt, földet és vizet hozván ajándékul, tanácskozásra."
127. Erre Idanthürszosz, a szküthák királya, a következőt felelte: "Perzsák királya, ami engem illet, se most, se máskor nem menekültem még gyáván emberfia elől, és előled sem menekülök. Csak azt csinálom, amit békében is szoktam, s azt is megmagyarázom, hogy miért nem bocsátkozom veled azonnal ütközetbe. Nekünk, szkütháknak nincsenek sem városaink, sem megművelt földjeink, nem aggódunk hát, mert nincs mit elfoglalnotok, ezért nem igyekszünk harcolni veletek. De ha mindenáron gyorsan akarod eldönteni a dolgot, hát itt vannak a szkütha őseink sírjai. Rajta, indulj el, keresd meg, és próbáld csak feldúlni őket, majd meglátod, harcolunk-e a sírjainkért ellenetek, vagy sem! Addig azonban, amíg nem látunk rá okot, nem szállunk csatába veletek. Ennyit tehát a háborúról. Uramnak pedig csupán Zeuszt ismerem el, akitől származom, s Hesztiát, a szküthák királynőjét, más uram nekem nincsen. Majd küldök neked ajándékot, de nem földet és vizet, hanem olyasmit, ami sokkal inkább megillet. Azért pedig, hogy uramnak mondtad magad, sírva fogsz még megfizetni!" (Mert így szeretik kifejezni magukat a szküthák.)
128. A követ visszatért, hogy mindezt megjelentse Dareiosznak. A szkütha királyok pedig a szolgaság szó hallatára haragra gerjedtek, s a szauromatákkal megerősített seregrészüket, amelynek Szkópaszisz volt a vezére, elküldték az iónokhoz, akik az Isztroszon vert hidat őrizték, azzal a megbízatással, hogy bocsátkozzanak velük alkudozásba. A visszamaradt szküthák pedig úgy döntöttek, hogy nem vezetik többet orruknál fogva a perzsákat, hanem rajtuk ütnek, valahányszor csak delelőre térnek. Kikémlelték, hogy mikor vesz magához étket Dareiosz katonasága, és hozzáláttak tervük végrehajtásához. A szkütha lovasok megannyiszor megfutamították a perzsa lovasokat, akik menekültükben a gyalogságig vonultak vissza, az azután a segítségükre sietett. A szküthák pedig, hogy a lovasságot megszalasztották, mindig visszafordultak, mert a perzsa gyalogságtól bizony féltek. Ilyen rajtaütésekkel a szküthák nemegyszer éjszaka is háborgatták a perzsákat.
129. Különösen hangzik, amit most mondok, de egy dolog segítette a perzsákat, és nehezítette a Dareiosz táborára törő szküthák dolgát: a szamarak ordítása és az öszvérek alakja. Mert szkütha földön, ahogy már említettem, nem nevelnek se szamarat, se öszvért, s egész Szküthiában nincs egyetlen öszvér sem, egyetlen szamár sem a fagyos időjárás miatt. A szamarak ordításitól tehát megbokrosodtak a szkütha lovak. És nemegyszer megesett, hogy összecsapáskor felordított egy szamár, mire a lovak a különös hang hallatára megvadultak, vagy fülüket hegyezve megtorpantak, mert soha ilyen hangot nem hallottak, és ilyen állatot nem láttak még. Így aztán, ha rövid időre is, némi előnyhöz jutottak a perzsák a háborúban.
130. Mikor aztán a szküthák látták, hogy fogytán a perzsák türelme, kieszeltek egy tervet, amellyel a nélkülözésben lassan elgyengülő ellenséget rávehették, hogy Szküthiában maradjon. Egy-egy nyájat pásztorostul otthagytak a legelőkön, ők meg más vidékre vonultak. A perzsák persze hatalmukba kerítették a nyájakat, és még büszkék is voltak ügyességükre.
131. Többször megismétlődött a dolog, s már Dareiosz sem tudta mire vélni. Amikor a szkütha királyok észrevették a perzsák tanácstalanságát, követ útján ajándékot küldtek Dareiosznak: egy madarat, egy egeret, egy békát és öt nyílvesszőt. Hiába faggatták a perzsák a követet, hogy mit jelent az ajándék, csak annyit tudtak kihúzni belőle, amennyit rábíztak, adja át az ajándékot, aztán gyorsan térjen vissza, de a perzsák, mondta, ha elég okosak, megfejthetik az ajándék értelmét.
132. A perzsák, végighallgatva a követ szavait, tanácsot tartottak. Dareiosz úgy vélekedett, hogy a szküthák földjükkel és vizükkel meghódolnak előtte, mert – magyarázta – az egér a földben él, és a föld terményeivel táplálkozik, akárcsak az ember, a béka a vízben él, a madár alighanem a lovat jelképezi, a nyilak pedig azt, hogy a szküthák egész fegyveres erejüket átadják neki. Dareiosz tehát így magyarázta a dolgot. Ezzel szemben Gobrüasz (a hét mágusölő egyike) a következőképpen értelmezte az ajándékot: "Ha nem repültök el a levegőben, perzsák, mint a madarak, ha nem bújtok be a föld alá, mint az egerek, ha nem ugráltok be a tavak vizébe, mint a békák, akkor sose tértek haza, mert ezek a nyílvesszők fúrnak át benneteket."
133. Ekképpen magyarázták hát a perzsák az ajándékot. Az a szkütha sereg pedig, amelyet a Maiétisz-tó mellé rendeltek védelmül, majd az Isztroszhoz küldtek, hogy alkuba bocsátkozzon az iónokkal, megérkezett a hídhoz, és ilyen javaslattal állt elő. "Ión férfiak! Azért jöttünk, hogy szabadságot hozzunk nektek, csak fogadjátok meg szavainkat. Tudjuk, hogy Dareiosz parancsa szerint csupán hatvan napig kell őriznetek a hidat, s ha addig nem jön vissza, elmehettek haza. Nos, ha így tesztek, sem neki, sem nekünk nem fogtok ártani. Maradjatok itt a mondott napig, aztán menjetek haza." Az iónok megígérték, hogy így lesz, a szküthák pedig gyorsan elpárologtak.
134. Alighogy elküldték a szküthák az ajándékot Dareiosznak, hátramaradt gyalogos és lovas csapataik felsorakoztak, hogy megütközzenek a perzsákkal. Már csatarendben álltak a szküthák, mikor felugrott előttük egy nyúl. Ahogy ezt meglátták, mind üldözőbe vették. Észrevette Dareiosz, hogy a szküthák közt fölbomlott a rend, és nagy kiabálás támadt, és megkérdezte a körülötte állóktól, hogy mi oka lehet ennek a kavarodásnak. Mikor megtudta, hogy egy nyulat üldöznek, így szólt kísérőihez, akikkel egyébként is mindig közölte gondolatait: "Ezek az emberek csakugyan semmibe vesznek bennünket! Végre elhiszem, hogy Gobrüasz helyesen fejtette meg a szküthák ajándékának jelentését, és magam is osztom a véleményét. Most már csak jó tanácsra lenne szükségünk, hogyan vonuljunk vissza biztonságban." Erre Gobrüasz így szólt: "Királyom! Régen tudtam én már a szóbeszédből, hogy milyen nehéz ezt a népet meghódítani, s most, hogy idejöttünk, meg is tapasztaltam, mert látom én, hogy bolondot csinálnak belőlünk. Azt tanácsolom hát, hogy mihelyt leszáll az éj, gyújtsunk tábortüzet, aztán hagyjuk itt mellette a további fáradalmakra már képtelen katonáinkat meg a kipányvázott szamarainkat, és gyorsan keljünk útra, mielőtt a szküthák eljutnának az Isztroszhoz és lerombolnák a hidat, vagy az iónok döntenének így, ami végső veszedelembe sodorna bennünket." Ezt tanácsolta Gobrüasz.
135. Mikor leszállt az éj, Dareiosz követte a tanácsot. A kimerült katonákat, akikért már úgysem volt kár, meg a kipányvázott szamarakat otthagyta a táborban. A szamarakat azért hagyta ott, hogy ordítsanak, az embereket pedig azért, mert úgysem tudott volna mit kezdeni velük. Nekik persze köntörfalazott, hogy csak addig kell őrizniük a tábort, amíg ő a sereg derékhadával megtámadja a szküthákat. Kiadván tehát az otthagyottaknak a parancsot, nagy tüzeket gyújtatott, és erőltetett menetben megindult az Isztroszhoz. A szamarak persze a roppant tömeg mozgolódására még hangosabban ordítoztak, a szküthák pedig a szamárordítás hallatán azt hitték, hogy a perzsák ott vannak.
136. Napkeltekor a hátramaradottak rájöttek, hogy Dareiosz becsapta őket, így hát felemelt kézzel átmentek a szküthákhoz, és elmondták, mi történt. Mikor a szküthák meghallották a dolgot, tüstént felkerekedtek, egyesítették két seregrészüket – azt, amelyben a szauromaták, és azt, amelyben a budinoszok meg a gelónoszok voltak –, és üldözőbe vették az Isztroszhoz tartozó perzsákat. A perzsa sereg zömmel gyalogosokból állt, s nem ismerte az utat – bár út különben sem nagyon volt –, a szküthák meg a legrövidebb úton nyargaltak, így hát jóval a perzsák előtt érkeztek a hídhoz, és a két sereg nem is találkozott egymással. Mikor a szküthák meglátták, hogy a perzsák nem jöttek még meg, a hajókon lévő iónokhoz fordultak: "Ión férfiak! Eltelt annyi nap, amennyit kijelöltek nektek. Nem jól teszitek, ha itt maradtok. Eddig bizonyára félelemből maradtatok, most azonban bontsátok le a hidat, menjetek haza, örüljetek, hogy szabadok vagytok, és mondjatok hálát érte az isteneknek és a szkütháknak. Azzal pedig, aki mostanáig uratok volt, úgy elbánunk, hogy örökre elmegy a kedve a más népek megtámadásától."
137. Az iónok erre tanakodni kezdtek. Az athéni Miltiadész, aki türannosza és parancsnoka volt a hellészpontoszi kherszonészosziaknak, azt javasolta, hogy hallgassanak a szküthákra, hiszen akkor szabad lesz Iónia is. A milétoszi Hisztiaiosz azonban egészen másképp vélekedett. Ő azt mondta, hogy mindnyájan Dareiosz kegyelméből türannoszai a maguk városainak, márpedig ha most Dareiosz hatalma megdől, sem Hisztiaiosz nem maradhat úr Milétoszban, sem a többiek a maguk városában, mert nyilvánvalóan mindegyik város a demokráciát fogja választani, és nem a türanniszt. Amikor Hisztiaiosz kifejtette ezt a véleményét, egyhangúlag hozzá csatlakoztak, holott előzőleg Miltiadésszal értettek egyet.
138. Akik Hisztiaiosz javaslatára szavaztak, mind a király kegyeltjei voltak: az abüdoszi Daphnisz, a lampszakoszi Hippoklosz, a parioni Hérophantosz, a prokonnészoszi Métrodórosz, a küzikoszi Arisztagorasz, a büzantioni Arisztón – valamennyi egy-egy hellészpontoszi város türannosza. Ióniából a következők szavaztak igennel: a khioszi Sztrattisz, a szamoszi Aiakész, a phókaiai Laodamasz, meg persze a milétoszi Hisztiaiosz, aki szembeszállt Miltiadész véleményével. Az aiolok közül csak egy tekintélyes ember volt ott, a küméi Arisztagorasz.
139. Miután elfogadták Hisztiaiosz javaslatát, elhatározták, hogy a következőképpen fognak cselekedni, illetve beszélni. A hídnak a szküthák felé eső részét lebontják, de csak egy nyíllövésnyire, ezzel azt a látszatot keltik, mintha csináltak volna valamit, holott valójában nem csináltak semmit, a szküthák pedig nem fognak erőszakoskodni, és nem akarnak átkelni majd az Isztrosz hídján. Ha pedig lebontották a híd Szküthia felé eső részét, a szkütháknak azt fogják mondani, hogy minden kívánságukat készségesen teljesítik. Ezzel egészítették ki Hisztiaiosz javaslatát, majd pedig valamennyiük nevében Hisztiaiosz válaszolt: "Szkütha férfiak! Jó tanáccsal jöttetek, és még éppen jókor. Megmutattátok nekünk a helyes utat, miránk is számíthattok majd. Látjátok, már bontjuk is a hidat, hiszen minden erőnkkel azon vagyunk, hogy szabadok legyünk. Addig pedig, amíg mi a hidat szétszedjük, jó lenne, ha nyomába erednétek a perzsáknak, s ha megtaláltátok őket, bosszút állnátok rajtuk magatokért és miértünk, ahogy megérdemlik!"
140. A szküthák, akik már másodszor elhitték, hogy az iónok igazat mondanak, visszafordultak, hogy megkeressék a perzsákat, de nem találták meg őket, mégpedig a saját maguk hibájából, mert errefelé minden legelőt elpusztítottak és minden forrást betömtek. Ha ezt nem teszik, bármikor rábukkanhattak volna a perzsákra, amikor csak akarják. Így azonban éppen a miatt a tervük miatt vallottak kudarcot, amelyet a legjobbnak tartottak. Mert a szküthák földjüknek azon a részén keresték az ellenséget, ahol lovaiknak legelő és víz volt, mert szentül hitték, hogy a perzsák is csak errefelé vonulhatnak vissza. A perzsák azonban visszafelé is ugyanazon az úton jöttek, amelyen odafelé mentek, és ha nagy üggyel-bajjal is, de megtalálták az átkelőhelyet. Éjszaka volt, amikor odaértek, és mikor lebontva találták a hídfőt, nagyon megrémültek, hogy az iónok cserbenhagyták őket.
141. Volt Dareiosz seregében egy egyiptomi férfi, akinél harsányabban senki nem tudott kurjantani. Odaállíttatta hát ezt az embert az Isztrosz partjára, ráparancsolt, hogy kiáltozza a milétoszi Hisztiaiosz nevét. Az egyiptomi teljesítette a parancsot, Hisztiaiosz pedig, aki már az első kiáltást is meghallotta, minden hajóját odaküldte a sereg átszállítására, s a hidat is mindjárt helyreállította.
142. Így hát a perzsák megmenekültek a szkütháktól, akik hiába keresték, másodszor sem találták meg őket. A szküthák pedig azóta is úgy vélekednek az iónokról, hogy szabadnak a legaljasabbak és a leggyávábbak a világ valamennyi embere között, rabszolgának viszont hűségesek és ragaszkodók, és sose szöknének meg uruktól. Ilyen megvetően gondolnak a szküthák az iónokra.
143. Dareiosz átvonult Thrákián a kherszonészoszi Szésztoszig, s onnan hajón átkelt Ázsiába, de hátrahagyta Európában a hadak vezetésére a perzsa Megabazoszt, akit a perzsák elbeszélése szerint egyszer nagyon kitüntetett szavaival. Gránátalmára vágyott ugyanis, s épp, mikor az elsőt felvágta, megkérdezte tőle a testvére, Artabanosz, hogy miből szeretne annyit, amennyi mag egy ilyen gyümölcsben van. Dareiosz erre azt válaszolta, hogy olyan emberből, amilyen Megabazosz, és hogy erre még Hellasz leigázásánál is jobban vágyna. Ezekkel a szavaival nagyon megtisztelte Megabazoszt Perzsiában, most pedig őt hagyta hátra a nyolcvanezer főnyi sereg fővezéréül.
144. Ennek a Megabazosznak egy mondását sosem fogják elfelejteni a Hellészpontosz mellett lakók. Mikor ugyanis Büzantionban volt, elmesélték neki, hogy a kalkhédóniak tizenhét évvel korábban alapították a maguk városát, mint a büzantioniak. Erre Megabazosz megjegyezte, hogy akkoriban a kalkhédóniak alighanem vakságban szenvedhettek, mert ha nem, a szebbik helyet választják maguknak, és nem a csúfabbat. Ez a Megabazosz maradt hát hátra hadvezérnek a hellészpontosziak földjén, s mindazokat leigázta közülük, akik maguktól nem álltak át a perzsák pártjára.
145. Így járt el Megabazosz. Abban az időben egy másik hatalmas sereg is megindult, méghozzá Libüa ellen, aminek okait mindjárt elmondom, csak előbb elbeszélem az itt következő történetet. Az Argonauták utódait előzték Lémnoszról azok a pelaszgok, akik Braurónból elrabolták az athéni asszonyokat. Elűzetvén Lakedaimónba hajóztak, letelepedtek a Taigetoszon és tüzet raktak. Amikor a lakedaimóniak meglátták őket, hírnököt küldtek hozzájuk azzal a kérdéssel, hogy kik ők, és hova valók. Ők aztán elmondták a követnek, hogy a lémnoszi minüaszok utódai, s azoknak a hérószoknak a leszármazottai, akik az Argó hajón utaztak, majd letelepedtek és családot alapítottak Lémnosz szigetén.43 A lakedaimóniak, meghallgatva a minüasz utódok származásának történetét, ismét hozzájuk küldtek, és megkérdezték, milyen szándékkal érkeztek országukba és gyújtották meg azt a tüzet. Ezek azt válaszolták, hogy a pelaszgok előzték őket és most mintegy atyáik földjére tértek meg, amihez – úgy ítélik – joguk van, s azt kérik, hogy együtt lakhassanak őseik leszármazottaival, egyenlő jogokat élvezhessenek velük és sorsolással földhöz is juthassanak. A lakedaimóniak úgy döntöttek, hogy befogadják maguk közé a minüasz utódokat az általuk kért feltételekkel. Leginkább azért döntöttek így, mert annak idején a Tündaridák44 is részt vettek az Argonauták vállalkozásában. Befogadták tehát őket, földet adtak nekik, és elosztották őket a saját törzseik között. A minüasz utódok új házasságokat kötöttek, s a Lémnoszról hozott asszonyokat átengedték a lakedaimóniaknak.
146. Hamarosan azonban a minüasz utódok elkapatták magukat. Részt követeltek a királyi uralomból, s törvénytelenségeket követtek el. A lakedaimóniak erre úgy döntöttek, hogy végeznek velük, és börtönbe vetették őket. (A lakedaimóniak mindig éjszaka ölik a halálraítélteket, nappal soha nincs náluk kivégzés.) Már éppen készülődtek a kivégzésre, amikor a foglyok feleségei – mind a város szülöttei, a legelőkelőbb polgárok leányai – bebocsátást kértek a börtönbe, hogy beszélhessenek férjeikkel. A spártaiak beengedték őket, nem gyanakodtak cselre. Az asszonyok azonban, miután bejutottak, a következőképpen cselekedtek. Ami ruha csak volt rajtuk, azt mind ráadták a férjükre, ők pedig bebújtak a férfiruhákba. A női ruhát öltött minüasz utódok, akiket asszonynak néztek, szépen kisétáltak, s megszabadulván ismét letáboroztak a Taigetoszon.
147. Ekkor történt, hogy Thérasz, Auteszión fia, Tiszamenosz unokája, Therszandrosz dédunokája, Polüneikész ükunokája el akart menni Lakedaimónból, hogy új gyarmatvárost alapítson. Ez a Thérasz Kadmosz nemzetségéből származott, s anyai ágon nagybátyja volt Arisztodémosz fiainak, Eurüszthenésznek és Proklésznak.45 A fiúk kiskorúsága idején ő gyakorolta Spártában a királyi hatalmat. Felnővén unokaöccsei átvették a királyi hatalmat, de Thérasz nem tűrte, hogy más uralkodjon felette, mikor ő már belekóstolt a hatalomba. Kijelentette hát, hogy nem marad Lakedaimónban, hanem elhajózik a rokonaihoz. Az akkoriban Kalliszténak nevezett Théra szigetén éltek ugyanis a phoinikiai Poikilész fiának, Membliarosznak a leszármazottai. Mert Kadmosz, Agénór fia ugyanis Európét keresvén, kikötött a most Thérának nevezett szigeten, s vagy mert megtetszett neki a föld, vagy más oka volt rá, mindenesetre néhány phoinikiaival otthagyta a szigeten egyik rokonát, Membliaroszt. Az otthagyott phoinikiaiak utódai már nyolc nemzedék óta éltek Kalliszté szigetén, mikor Thérasz el akart menni Lakedaimónból.
148. Ezekhez készült tehát Thérasz a különböző törzsekből összegyűlt telepesekkel, és semmiképpen sem azért, hogy elűzzék Kalliszté lakóit, de hogy rokonokként éljenek együtt. S mikor aztán a minüasz utódok megszöktek a börtönből, tábort vertek a Taigetoszon, és a lakedaimóniak éppen arról tanácskoztak, hogy miképp végezzenek velük, szót emelt Thérasz a szökevények érdekében, és kérte, hogy ne gyilkolják le őket, hanem megígérte, hogy az egész társaságot elviszi magával erről a földről. A lakedaimóniak hajlottak a kérésre, de amikor Thérasz három harmincevezős hajóval útra kelt, a minüasz utódok közül alig néhányan tartottak csak vele, a többiek a paróreaták és a kaukónok földjére mentek, az ott lakókat elűzték, a területet hat részre osztották, és ugyanennyi várost alapítottak rajta: Lepreont, Makisztoszt, Phrixait, Pürgoszt, Epiont és Nudiont. Közülük a legtöbbet az én időmre már feldúlták az élisziek. A szigetet pedig benépesítőjéről Thérának nevezték el.
149. Thérasz fia azonban megmakacsolta magát, és nem akart elhajózni apjával, aki erre otthagyta, de megmondta: úgy, mint a bárányt a farkasok között. Innen ragadt rá az ifjúra az Oiolükosz név, és attól fogva csak ezt viselte. Oiolükosz fia volt Aigeusz, s tőle nyerte nevét Spárta egyik legnagyobb nemzetsége, az Aigeidák. Minthogy ebben a nemzetségben sorra meghaltak az újszülöttek, isteni jóslatra szentélyt emeltek Laiosz és Oidipusz Erinnüszeinek tiszteletére, s attól fogva az újszülöttek életben maradtak. De ugyanez történt Théra szigetén is azokkal a csecsemőkkel, akik ebből a nemzetségből származtak.
150. Amit eddig elmondtam, azt egyformán mesélik a lakedaimóniak és a théraiak. Az eztán következőket azonban csak a théraiak őrizték meg. Azt állítják ugyanis, hogy Théra egyik királya, Grinnosz, Aiszaniosz Thérasz leszármazottja egyszer elment Delphoiba, és egy egész hekatombát vitt magával városa nevében. Mint mondják, több polgártársa elkísérte, köztük Battosz, Polümnésztosz fia is, aki a minüaszok egyik nemzetségéhez tartozó Euphémosz leszármazottja volt. A király, Grinnosz más ügyek felől kért jóslatot, de a Püthia megparancsolta neki, hogy alapítson várost Libüában. Mire ő azt felelte: "Ó, uram, öreg vagyok én már, nem könnyen vágok bele új feladatokba, bízd inkább parancsodat valamelyik ifjabb társamra." S miközben beszélt, Battoszra mutatott. Akkor csak ennyi történt. Hazatérve pedig nem is nagyon gondoltak a jóslatra, mert nem tudták, hol van a földkerekségen az a Libüa, meg féltek is csak úgy vaktában kiküldeni oda telepeseket.
151. Múlt az idő, s Thérán hét évig nem esett eső, úgyhogy a sziget fái, egy kivételével, mind kiszáradtak. A théraiak jóslatért fordultak a Püthiához, aki megint azt parancsolta, hogy alapítsanak gyarmatot Libüában. Minthogy a csapásnak csak nem akart vége szakadni, követeket küldtek Krétára, hogy kutassanak fel olyan krétai polgárt vagy ott letelepedett idegent, aki megjárta Libüát. S midőn a követek töviről hegyire felkutatták a szigetet, elérkeztek Itanosz városába, ott találtak egy Koróbiosz nevű bíborcsigahalászt, aki azt állította, hogy egyszer már járt Libüában, amikor a szelek a libüai Platea-szigethez46 sodorták bárkáját. Ezt az embert aztán jó pénzért felfogadták és magukkal vitték Thérára. Koróbiosz vezetésével először csak néhány embert küldtek el egyetlen hajón, hogy nézzenek körül azon a vidéken. Ezek aztán Koróbiosz jóvoltából el is jutottak erre a Platea nevű szigetre, majd felszerelték Koróbioszt néhány hónapra való élelemmel, és otthagyták, maguk pedig gyorsan hazahajóztak, hogy beszámoljanak a théraiaknak a szigetről.
152. De mivel a théraiak a megbeszélt időnél tovább elmaradtak, Koróbiosz kifogyott az élelemből. Ekkor azonban Plateához vetődött egy Egyiptom felé tartó szamoszi hajó, amelynek Kólaiosz volt a kapitánya. A szamosziak, amikor Koróbiosz elpanaszolta, hogy mi történt vele, egy évre való élelmet hagytak ott nála. A szigetről elindulva Egyiptomba akartak ugyan hajózni, de a keleti szél elragadta őket, s a nem csillapuló viharban keresztülszáguldottak Héraklész Oszlopain, majd az istenek akaratából eljutottak Tartésszoszba. Ez a kikötő akkoriban még kis forgalmú kereskedőhely volt, ők azonban úgy indultak haza innen – legalábbis amennyire tudom –, hogy jobban adták el árujukat az összes hellénnél, kivéve persze az aiginai Szósztratoszt, Laodamasz fiát, akivel senki sem vetekedhet. A szamosziak a nyereségük egytized részéből, vagyis hat talantonból argoliszi fajtájú bronz vegyítőedényt készíttettek, amelynek a peremét körben griff-fejek díszítették, majd felajánlották Héra szentélyének, három, hatalmas térdelő bronzalakra helyezték, amelynek mindegyike hét pékhüsz magas. Innen ered a szamosziak Kürénével és Thérával kötött későlobi szoros barátsága.
153. A théraiak tehát a szigeten hagyták Koróbioszt, hazamentek Thérára, és bejelentették, hogy egy Libüához tartozó szigeten gyarmatot alapítottak. A théraiak elhatározták, hogy mind a hét körzetükből küldenek oda embereket, testvérek között kisorsolják, hogy melyik menjen, s a telepeseknek Battosz lesz a vezetője és királya. Majd két ötvenevezős hajót küldtek Platea szigetére.
154. Így beszélnek a théraiak. A történet folytatását a théraiak és a kürénéiek hasonló módon adják elő, azzal a különbséggel, hogy a kürénéiek Battoszról mást állítanak. Mert ők a következőt mesélik. Van Krétán egy Oaxosz nevű város, amelynek királya, Etearkhosz, anyátlanul maradt leánya, Phronimé kedvéért másodszor is megnősült. Az új asszony aztán mindent elkövetett, hogy gonosz mostohája legyen Phroniménak, s folyvást áskálódott ellene. Végül azzal vádolta meg a leányt, hogy férfiakkal bujálkodik, s telebeszélte a férje fejét, amíg el nem hitte a vádat. A király pedig, akit meggyőzött a felesége, istentelen dolgot tervelt ki a leánya ellen. Volt akkoriban Oaxosz városában egy Themiszón nevű kereskedő, akivel Etearkhosz vendégbarátságra lépett, s esküjét vette, hogy minden kívánságát teljesíti. Mikor Themiszón megesküdött, odavitte hozzá Etearkhosz a tulajdon leányát, átadta neki, s meghagyta, hogy vigye magával és dobja a tengerbe. Themiszón azonban haragra gerjedt, amiért visszaélt a király az esküjével, felbontotta a vendégbarátságot, majd a következőt tette. Maga mellé vette az ifjú leányt, elhajózott, s hogy esküjének eleget tegyen, derekára kötelet hurkolva leeresztette a tengerbe, de aztán mindjárt fel is húzta, majd elhajózott vele Thérába.
155. Itt azután Phronimé egy Polümnésztosz nevű előkelő thérai férfi ágyasa lett. Idő múltán fiút szült, akinek alig volt hangja, dadogott, és a kürénéiek szerint ezért kapta a Battosz nevet. Én azonban azt hiszem, eredetileg másképpen nevezték,47 s csak akkor lett Battosz, amikor Libüába érkezett, mégpedig a delphoi jóslat s a tisztesség következtében. Libüában ugyanis a király neve battosz, s azt hiszem, azért mondta őt a Püthia jóslata libüai nyelven uralkodónak, mert tudta, hogy ő lesz Libüa királya. Amikor ugyanis férfivá serdült, elment Delphoiba, hogy a hangja felől tanácsot kérjen, s kérdésére a Püthia a következő jóslattal válaszolt:

Battosz, hangot akarsz, de urunk küld, Phoibosz Apollón 
juhnevelő Libüába, hogy ott várost alapítsál.

Mintha hellén nyelven azt mondta volna: "Ó, király, hangot akarsz."48 Ám ő így felelt: "Uram, én a hangom miatt jöttem hozzád jóslatért, de te képtelen választ adsz, ha arra biztatsz, hogy alapítsak várost Libüában. De hát milyen hatalommal, milyen emberekkel?" De hiába, nem tudta megváltoztatni a jóslatot, az isten erre is pontosan ugyanazt válaszolta, mint az imént. Battosz tehát elment haza, Thérára.
156. Ettől fogva azonban őt is és a théraiakat is egyre-másra érték a csapások, s nem tudván rájönni a bajok okára, a théraiak követeket küldtek Delphoiba, hogy kérdezzék meg a jósdát. A Püthia pedig azt jósolta, akkor fordul jobbra a sorsuk, ha segítenek Battosznak gyarmatot alapítani a libüai Kürénében. Erre aztán a théraiak két ötvenevezős hajóval útnak indították Battoszt. El is hajózott Libüába, de mert nem tudott ott mihez fogni, visszament Thérára. A théraiak azonban nyílzáporral fogadták a visszatérőket, nem engedték őket partra szállni, hanem azonnal visszafordították a hajókat. Mit volt mit tenni, kénytelenek voltak visszahajózni, s ekkor gyarmatot alapítottak Libüa mellett azon a szigeten, amelynek neve, mint már említettem, Platea. Azt mondják, ez a sziget akkora, mint a kürénéiek mai városa.
157. Két évig laktak itt, de mert nagyon rosszul ment soruk, egy társukat hátrahagyva valamennyien elhajóztak Delphoiba. Mikor odaértek és jóslatot kértek, előadták, hogy bár Libüában laknak, helyzetük egy cseppet sem fordult kedvezőbbre. A Püthia így válaszolt:

Juhnevelő Libüát nálam jobban, ki bejártam, 
ismered, ámbár nem láttad még, bámulom elméd.

Ennek hallatára Battosz visszahajózott társaival, mert megértette, hogy az isten addig sanyargatja őket a gyarmatalapítással, míg magának Libüának a földjére nem lépnek. S visszatérve a szigetre, felvették ott hagyott társukat, és a szigettel szemben, már libüai földön alapítottak gyarmatot, Azirisz néven. Ezt a helyet körben dús erdők, ligetek övezik, s egyik felét egy folyó árja öntözi.
158. Hat évig laktak itt, a hetedikben aztán a libüaiak rábeszélésére – akik megígérték, hogy egy még szebb helyre kalauzolják őket – elvándoroltak. Felkerekedvén, a libüaiak nyugat felé vezették őket, úgy osztva be a nappal és az éjszaka óráit, hogy országuk legszebb vidékein éjjel menjenek keresztül, nehogy a hellének meglássák őket. Ennek a vidéknek különben Irasza a neve. Amikor végül egy forráshoz értek, mely állítólag Apollón szent vize, így szóltak a hellénekhez: "Hellén férfiak, itt aztán örökké jó dolgotok lesz, mert itt állandóan lyukas az égbolt."
159. A gyarmatalapító Battosz negyvenévi, s utána uralkodó fia, Arkeszilaósz tizenhat évi uralkodása alatt Kürénében annyi ember lakott, mint kezdetben, a bevándorláskor. A harmadik király idején azonban, akit boldog Battosznak neveztek, a Püthia egy jóslata az összes hellént felszólította, hogy ahányan csak tudnak, hajózzanak Libüába, és telepedjenek le a kürénéiek között. Mert ezek mindenkit hívtak, és még földet is ígértek. A jóslat így hangzott:

Látja ki akkor csak bőtermő Libüa földjét,
már ha kiosztották, mondom, majd bánja halálig.

Így aztán rengeteg ember jött Kürénébe, s a szomszédos Libüa földjéből is nagy darabot kihasítottak. A libüaiak és királyuk, Adikran, az erőszakos területfoglalás láttára követeket küldtek Egyiptomba azzal, hogy Apriész király alattvalói akarnak lenni. Apriész erre nagy egyiptomi sereget gyűjtött és küldött Küréné ellen, de a kürénéiek, kivonulva az Irasza nevű helyre, a Theszté-forrás mellett megütköztek az egyiptomiakkal, és legyőzték őket. Az egyiptomiak addig sosem akadtak össze a hellénekkel, ezért lekezelték őket, most azonban olyan súlyos vereséget szenvedtek tőlük, hogy alig néhány szál emberük tért vissza Egyiptomba. Az egyiptomiak megharagudtak Apriészra, mert őt okolták a kudarcért, és elpártoltak tőle.49
160. Ennek a Battosznak a fia volt Arkeszilaósz, aki mindjárt uralkodása kezdetén viszálykodásba keveredett testvéreivel, azok ott is hagyták, és Libüa egy másik részébe költöztek. Itt várost alapítottak, amelyet Barkénak neveztek el – ma is az a neve. A város alapításával egy időben rábeszélték a libüaiakat, hogy lázadjanak fel a kürénéiek ellen. Erre Arkeszilaósz hadat indított azok ellen a libüaiak ellen, akik testvéreit befogadták, őellene pedig fellázadtak; azok pedig félelmükben a keleten lakó libüaiakhoz menekültek. Arkeszilaósz folyton a menekülők sarkában volt, s egészen a libüai Leukónig üldözte őket, itt aztán a libüaiak úgy határoztak, hogy szembeszállnak vele. Az ütközetben olyan fényes győzelmet arattak, hogy hétezer nehéz fegyverzetű kürénéit elejtettek. A csapás után Arkeszilaószt, aki beteg lévén éppen gyógyszert ivott, megfojtotta az egyik testvére, Learkhosz. Learkhoszt azonban csapdába csalta Arkeszilaósz felesége, Erüxó, és meg is ölte.
161. Arkeszilaósz után a trónt fia, Battosz örökölte, aki görbe lábú, sánta ember volt. A kürénéiek a rettentő vereség után követeket küldtek Delphoiba, s megkérdezték, hogyan rendezzék be államukat, hogy az életük a lehető legjobb legyen. A Püthia azt javasolta, hogy hívjanak valakit az arkadiai Mantineiából, aki majd megújítja államuk szervezetét. A mantineiaiak a kürénéiek kérésére elküldték hozzájuk városuk egyik legtekintélyesebb polgárát, Démónaxot. Amikor ez a férfi megérkezett Kürénébe, s alaposan megismerte az ottani helyzetet, a város lakóit három törzsre osztotta, a következőképpen. Az első törzs tagjai lettek a théraiak és a körüllakók, a másodiké a peloponnészosziak és a krétaiak, a harmadiké pedig azok, akik a szigetekről költöztek oda. S igaz, hogy Démónax Battosz királynak külön földbirtokokat és papi tisztségeket adott, de mindazt a jogot, amelyet addig a királyok gyakoroltak, átruházta a népre.
162. Amíg ez a Battosz élt, minden jól ment, de fiának, Arkeszilaósznak idején nagy zavargások támadtak a királyi jogok miatt. Mert Arkeszilaósz, a sánta Battosz és Pheretimé fia, kijelentette, hogy nem hajlandó elismerni a mantineiai Démónax új államrendjét, s visszakövetelte ősi kiváltságait. Harcra került a sor, amelyben ő lett a vesztes, így aztán Szamoszra menekült, anyja pedig a küproszi Szalamiszba. Szalamiszban ekkor Euelthón volt a király, ő adományozta Delphoinak azt a szép füstölőedényt, amely most a korinthosziak kincsesházában látható. Pheretimé ide érkezve sereget kért a királytól, mely majd őt és a fiát visszaviszi Kürénébe. Euelthón azonban, bár egyébként elhalmozta ajándékkal, sereget semmi áron nem adott. Az asszony elfogadta az ajándékot, és azt mondta, hogy valóban gyönyörű, de még szebb ajándék lenne egy hadsereg. S ahányszor ajándékot kapott, mindig ugyanezt mondta. Egyszer aztán Euelthón küldött egy aranyorsót és egy aranyguzsalyt gyapjúval, s mikor Pheretimé erre is ugyanazt mondta, mint a többi adományra, Euelthón végre kijelentette, hogy asszonynak ilyesmi való, nem hadsereg.
163. Közben Arkeszilaósz Szamoszon sok hívet toborzott magának, földeket ígérgetve nekik. Amikor már nagy sereg gyűlt össze, elment Delphoiba, s tanácsot kért a hazatérés felől. A Püthia ezt jósolta: "Loxiasz megengedi nektek, hogy négy Battosz és négy Arkeszilaósz életében, vagyis nyolc nemzedéken át uralkodjatok Kürénében, de figyelmeztet, hogy ha lejár az idő, ne is próbálkozzatok. Térj hát haza most földedre, és lakozzál ott békességgel, de ha a kemencédet korsókkal telve találod, ne égesd ki őket, hanem tedd ki a levegőre. Ha azonban mégis tovább szítanád a tüzet a kemencében, ne menj víz övezte földre, mert különben elpusztulsz, s elvész veled a legszebb bika is." Ezt jósolta tehát a Püthia Arkeszilaósznak.
164. Ő aztán Szamoszon gyűjtött embereivel hazatért Kürénébe, de újra megkaparintván a hatalmat, már nem tartotta észben a jóslatot, hanem törvény elé állította azokat, akik száműzték. Ezeknek egy része örökre elhagyta az országot, másokat azonban Arkeszilaósznak sikerült elfogatnia és Küproszra küldenie, hogy ott végezzenek velük. Egy vihar azonban Knidosz partjaira vetette őket, s a szigetlakók jóvoltából megmenekültek és Thérára kerültek. Néhány kürénéi azonban egy nagy toronyba menekült, amely egy magánember, Aglómakhosz tulajdona volt. A torony köré Arkeszilaósz fát hordatott és felgyújtatta. S csak amikor már megtette, akkor döbbent rá, hogy ettől akarta óvni a Püthia, mondván, hogy ne égesse ki a kemencében talált agyagedényeket. Így aztán, félve a megjósolt haláltól, nem merte többet betenni a lábát Küréné városába, abban a hiszemben, hogy ez az a víz övezte hely. S minthogy felesége (és egyben rokona) Alazeirnak, Barké királyának volt a leánya, odaköltözött Alazeirhoz. Ott azonban barkéi emberek és kürénéi menekültek felismerték, amint a piactéren sétálgatott, és apósával együtt megölték. Arkeszilaószt tehát, már akár szándékosan, akár akaratlanul magyarázta félre a jóslatot, utolérte végzete.
165. Mialatt Arkeszilaósz így lett önmaga romlásának oka Barkéban, anyja, Pheretimé átvette Kürénében a hatalmat, mindenben ő intézkedett, és a tanácsüléseken is részt vett. Mikor azonban értesült fia haláláról, hanyatt-homlok Egyiptomba menekült. Arkeszilaósz ugyanis nagy szolgálatokat tett Kambüszésznak, Kürosz fiának: ő volt az a kürénéi Arkeszilaósz, aki elfogadta Kambüszész fennhatóságát, sőt még adót is fizetett neki. Pheretimé Egyiptomba érkezve Arüandész lába elé vetette magát, s úgy kérte, hogy bosszulja meg fia halálát, azt állítván, hogy fiát médbarátsága miatt ölték meg.
166. Ezt az Arüandészt, akit Kambüszész nevezett ki Egyiptom kormányzójának, később kivégezték, mert magával Dareiosszal akart vetekedni. Hírét vette ugyanis, hogy Dareiosz olyan emléket kíván maga után hagyni, mint egy király sem, és elfogta a vágy, hogy ő is ugyanezt csinálja, de meg is lakolt érte. Dareiosz például pénzt veretett a legfinomabb aranyból, mire Arüandész, Egyiptom kormányzójaként, hasonlóan finom ezüstpénzt veretett – még ma is az arüandikont tartják különben a legjobb ezüstpénznek. Mikor aztán Dareiosz meghallotta, hogy mit csinált, kivégeztette, persze más ürüggyel; azt varrta a nyakába, hogy lázadást szított ellene.
167. Akkor tehát ez az Arüandész megszánta Pheretimét, és rendelkezésére bocsátotta Egyiptom teljes szárazföldi és tengeri haderejét. A szárazföldi hadak élére a maraphiosz törzshöz tartozó Amasziszt50 állította, a hajóhad vezérévé pedig a paszargadák törzséből származó Badrészt nevezte ki. Mielőtt azonban útra kelt volna a sereg, követet küldött Barkéba: tudakolja meg, hogy ki is volt Arkeszilaósz gyilkosa. A barkéiak azonban egy emberként vállalták a tettet, mondván, hogy azért ölték meg Arkeszilaószt, mert szörnyű kegyetlenségeket szenvedtek el tőle. Arüandész a válasz után elindította hadseregét, amelyet Pheretimé is elkísért. Ez volt a hadjárat névleges oka, de a tényleges cél véleményem szerint csakis Libüa meghódítása lehetett. Mert Libüában nagyon sokféle nép lakik, és nem kevés közülük a király alattvalójának vallotta magát, de a többség egyszerűen nem törődött Dareioszszal.
168. Libüa népei ilyen sorban helyezkednek el. Ha Egyiptomból indulunk, a határhoz legközelebb lakó libüai nép az adürmakhida – ezek nagyobbrészt egyiptomi szokások szerint élnek, de olyan viseletben járnak, mint a többi libüai. Az asszonyok bronzkarikákat hordanak lábukon, hajukat hosszúra növesztik, s aki tetűt fog a hajában, összeroppantja a fogával, és úgy dobja el. A libüaiak közül egyedül ők teszik ezt, s ugyancsak egyedül náluk él az a szokás, hogy a házasság előtt a hajadonokat a király elé állítják, s amelyik a legjobban tetszik neki, annak elveszi a szüzességét. Az adürmakhiak az Egyiptom és a Plünosz nevű kikötő közti területen laknak.
169. Közvetlen szomszédaik a giligamák, akiknek földje nyugaton az Aphrodisziasz-szigetig terjed. Az ő országuk mellett húzódik az a Platea nevű sziget, amelyet egyszer a kürénéiek gyarmatosítottak, a szárazföldön pedig az ő kikötőjük Menelaosz és Azirisz, amelyekben szintén kürénéiek laknak. Ezen a vidéken már fel-felbukkan a szilphion,51 amely Platea szigetétől a Szürtisz torkolatáig terem. Ez a nép is ugyanolyan szokások szerint él, mint a többi.
170. A giligama nép nyugati szomszédai az aszbüszták. Ezek ugyan Küréné városán túl laknak, de földjük nem ér el a tengerig, mert a tengermellék a kürénéiek birtoka. A libüaiak közül leginkább ők használnak négyfogatú kocsit, s ebben a szokásban a kürénéieket utánozzák.
171. Az aszbüszták területével nyugaton az auszkhiszák földje határos. Ezek Barké városán túl laknak, s földjük a tenger menti Eueszperidész helységig terjed. Az auszkhiszák földjének kellős közepén laknak a bakalok, ez a maroknyi népcsoport, s az ő területük a tengerig, a barkéiak birtokában lévő Taukheira52 városáig húzódik. Szokásaik ugyanolyanok, mint a Kürénétől északra lakó népeké.
172. Az auszkhiszáktól nyugatra a naszamónok következnek. Nagy lélekszámú törzsük minden nyáron felkerekedik, s nyájait a tengerparton hagyva, elmegy Augila53 vidékére datolyát szüretelni: ott ugyanis sűrűn nő a hatalmas datolyafa, s gyümölcsöt is dúsan terem. A sáskákat is összefogdossák, s amit összegyűjtöttek, a napon megszárítják, majd megőrlik, és tejbe keverve megisszák. Az ő szokásaik szerint egy embernek több felesége is lehet, akikkel mások is közösülhetnek, akárcsak a masszapetáknál: le kell szúrni egy botot a földbe, aztán nyugodtan közösülhetnek. Ha egy naszamón férfi megházasodik, az első éjszaka sorban minden vendég együtt hál a menyasszonnyal, közösülés után pedig odaadja neki a magával hozott ajándékot. Esküt tenni és jóslatot kérni a következőképpen szoktak. Ha esküvel fogadnak meg valamit, a legigazságosabb és legkiválóbb férfiaknak a sírjára teszik a kezüket. Ha jóslatot kérnek, odajárulnak őseik sírjához, ott imát mondanak, majd ledőlnek a sírra, álomba merülnek, s amit az álomban láttak, azt értelmezik jóslatként. Szövetséget úgy kötnek, hogy egymás kezéből isznak, ha pedig nincs a közelben folyadék, a földről vesznek föl port, s azt érintik meg szájukkal.
173. A naszamónok mellett laktak a pszülloszok, akik egy szálig elpusztultak, a következőképpen. Az erős déli szél kiszárította víztároló medencéiket, s a Szürtisz melletti egész vidéken sehol nem akadt víz. Tanakodván úgy döntöttek hát, hogy hadat indítanak a déli szél ellen (amit elmondok, a libüaiaktól hallottam). Amikor a homoksivatagba értek, feltámadt a déli szél és betemette őket. Így elpusztultak, és előbbi országuk ura a naszamón nép lett.
174. Tőlük délre laknak a garamantok, akik menekülnek minden emberi érintkezéstől és társaságtól, nincs semmilyen harci fegyverük, és nem is képesek megvédeni magukat.
175. Ezek laknak hát a naszamónokon túl. A tengerparton nyugatabbra élnek a makák, akik úgy vágják a hajukat, hogy kétoldalt tövig lenyírják, középen azonban meghagyják, és nagy hajfonatot fonnak belőle. Háborúban struccbőrből készült pajzsot viselnek. Földjükön folyik keresztül a Kinüpsz folyó,54 amely az úgynevezett Khariszok Dombjáról ered, és a tengerbe ömlik. A Khariszok Dombját sűrű erdő borítja, holott Libüa többi, itt leírt része sivatag. A domb kétszáz sztadionra van a tengertől.
176. A makák szomszédai a gindanok, s asszonyaik állatbőrökkel tekerik körbe a lábukat. Itt ugyanis az a szokás, hogy egy asszony annyi bőrt köt magára, ahány férfival együtt hált, s az az asszony ér a legtöbbet, aki a legtöbb bőrt viseli, hiszen nyilvánvalóan azt szerette a legtöbb férfi.
177. A gindanok földjéről egy hegyfok nyúlik a tengerbe, s ott laknak a lótophagoszok, akik csak lótuszt55 esznek. A lótusz nagysága a masztücfa gyümölcsével, édessége a datolyával vetekszik. A lótophagoszok bort is készítenek ebből a gyümölcsből.
178. Közvetlen szomszédaik a tenger partján a makhlüszok. Ezek is lótuszt esznek, ha nem is kizárólag, mint a lótophagoszok. Földjük a Tritón nevű nagy folyóig terjed, amely egy hatalmas tóba, a Tritóniszba ömlik.56 A tó közepén van egy sziget, a neve Phla. A hagyomány szerint a lakedaimóniaknak itt egy jóslat intésére gyarmatot kellett volna alapítaniuk.
179. A hagyomány a következőt is beszéli. Mikor Iaszón a Pélionhegy aljában elkészült az Argó hajó építésével, rárakott egyebek között egy hekatombát és egy bronztripuszt is, majd körülhajózta a Peloponnészoszt, mert el akart jutni Delphoiba. Mikor azonban éppen Malea mellett hajózott, elragadta az északi szél és Libüáig sodorta. S mielőtt meglátta volna magának Libüának a földjét, zátonyra futott a Tritónisz-tavon. Nem lelvén kiutat, a monda szerint megjelent előtte Tritón és megígérte Iaszónnak, hogy ha felajánlja neki a tripuszt, kivezeti a zátonyok közül, és az útja további részén is őrködik a biztonságán. Iaszón teljesítette a kívánságot, Tritón megmutatta a kivezető utat a zátonyokból, a tripuszt pedig felállította saját templomában. Aztán ráült a tripuszra és jósolni kezdett, s feltárta a jövőt Iaszónnak és társainak, mondván, hogy ha az Argonauták valamelyik utódja elragadja ezt a tripuszt, akkor nem lehet másképp: száz hellén városnak kell felépülnie a Tritónisz-tó körül. Amikor Libüa lakói hírét vették ennek a jóslatnak, elrejtették a tripuszt.
180. A makhlüszok szomszédai az auszeuszok. Ezek és a makhlüszok egyaránt a Tritónisz-tó mellett laknak, s a Tritón folyó köztük a határ. A makhlüszok fejük hátsó részén növesztik meg hajukat, az auszeuszok az elülsőn. Évenként egyszer, Athéna ünnepén a leányok kövekkel és botokkal viadalra kelnek, s azt állítják, hogy ezzel a hagyományos ünnepséggel tisztelik azt az istennőt, aki az ő földjükön született, s akit mi Athénának nevezünk. Azok a leányok, akik ebben a küzdelemben életüket vesztik, állítólag már nem voltak szüzek. A küzdelem előtt a következő közös szertartást végzik el. Annak a leánynak, akit az egész nép a legszebbnek tart, korinthoszi sisakot tesznek a fejére, s teljes hellén fegyverzetben kocsira ültetik és körbeviszik a tó körül. Hogy a hellének megjelenése előtt mivel díszítették fel a leányokat, azt nem tudom megmondani, de alighanem egyiptomi fegyverekkel, mert véleményem szerint a pajzs és a sisak amúgy is Egyiptomból került el a hellénekhez. Az auszeuszok állítása szerint Athéna Poszeidónnak és a Tritónisz-tónak a leánya, de megharagudván atyjára, Zeusz oltalmába ajánlotta magát, aki aztán leányává fogadta. Az itteniek az asszonyokkal nem élnek házasságban, hanem közösen használják őket, s úgy párzanak, mint a barmok. S ha egy asszonynak gyereke születik, három hónap múlva összegyűlnek a férfiak, s azt jelölik ki apjának, akire legjobban hasonlít.
181. Az eddig felsoroltak tehát a tenger mellett élő nomád libüaiak. Rajtuk túl, a szárazföld belseje felé Libüa már a vadállatok földje, utána pedig homok borította dombvidék, amely az egyiptomi Thébaitól Héraklész Oszlopaiig húzódik. A homokdombokon, egymástól úgy tíznapi járóföldre sótömbök állnak halmokban, s egy-egy ilyen domb csúcsán hideg és édes víz fakad a só közepéből. Körülötte pedig – tehát legtávolabbra a sivatagtól és a vadállatok földjétől – emberek élnek. Sorukban első a Thébaitól tíznapi járóföldre lakó ammóniosz nép. Templomuk pontos mása a thébai Zeuszénak, mert – mint említettem már – Zeuszt Thébaiban is kosfejű szobor ábrázolja. A sódombból fakadó forráson kívül van itt egy másik forrásvíz is, amely hajnalban langyos;57 ahogy közeledik a dél, egyre hidegebb, délben pedig szinte fagyos, s ekkor öntözik meg vizével a kerteket. Napnyugtakor aztán ismét kevésbé hideg a víz, napnyugta után pedig egyenesen langyos. Éjfélre hajolván mind melegebb, pontosan éjfélkor bugyogva forr, aztán hajnalra megint langyos lesz. Ez a forrás a Nap Forrása nevet viseli.
182. Ha az ammónioszok lakóhelyétől tíz napig vándorlunk, megint ilyenfajta sóhalmot és vízforrást találunk a homokdombokon, s körülötte emberek laknak. A hely neve Augila, ide járnak a naszamónok datolyaszüretre.
183. Augila után tíznapi járóföldre újabb sóhalom és vízforrás következik, továbbá – mint ezen a tájon sokfelé másutt is – gyümölcstermő datolyafák sokasága. Itt is laknak emberek: a garamantok nagy lélekszámú népe, amely földet hord a sórétegre, és abba veti a gabonát. A legrövidebb úton harminc nap alatt jutni el innen a lótophagoszokhoz. Sok barom is van ezen a tájon, amelyek legelés közben hátrafelé lépegetnek, és azért legelnek hátrálva, mert a szarvaik előregörbülnek, s ha legelés közben előrehaladnának, szarvuk belefúródna a földbe. Különben csak ebben, meg talán a bőrük vastagságában és keménységéhen térnek el a többi baromtól. A garamant harcosok négylovas szekéren vadásznak a tróglodüta etiópokra, mert az összes ember közül, akikről tudomásunk van, ezek az etiópok a leggyorsabb futók. A tróglodüták kígyóval, gyíkkal meg más efféle hüllővel táplálkoznak. Nyelvük egyetlen más nép nyelvéhez sem hasonlít, s úgy hangzik, mintha denevérek surrognának.
184. A garamantoktól újabb tíznapi járóföldre egy másik sóhalom és forrás van, s akörül is emberek laknak, mégpedig az atarantok, akikről tudjuk, hogy náluk külön-külön egyetlen embernek sincs neve. Együttesen atarantoknak hívják magukat, de saját megkülönböztető neve a törzs egyik tagjának sincs. Ha nagyon-nagyon erősen süt a nap, átkokat szórnak rá, és rútul káromolják, amiért sugarával mindent – embert és földet – felperzsel. Ismét tíznapi járóföldre megint van egy sóhalom és egy forrás, amely köré emberek települtek. A sóhalom közelében emelkedik egy nagy hegy, az Atlasz; formája kerek, oldala meredek, s azt mondják, olyan roppant magas, hogy csúcsát nem is látni, mert télen-nyáron mindig ködfelhő borítja. A hegyet az ott lakók az Ég Oszlopának nevezik, s a nevüket is róla kapták, ugyanis atlantoknak hívják őket. Azt beszélik különben róluk, hogy soha nem esznek semmiféle élőlényt, és hogy sohasem álmodnak.
185. Az atlantokig tehát meg tudom mondani e homokdombos vidékek lakóinak nevét, tovább azonban már nem. De maguk a homokdombok Héraklész Oszlopaiig, sőt még azon is túl elhúzódnak. Innen tíznapi járóföldre van egy sóbánya, s körülötte olyan emberek laknak, akik sótömbökből építik a házukat. Libüának ezen a részén már sohasem esik az eső, mert ha esne, nem maradnának meg a sófalak. A só, amelyet itt bányásznak, kétféle, fehér és bíborszínű. Ettől délre, a szárazföld belső része felé Libüa már csak puszta sivatag, ahol nem él semmilyen élőlény, nem esik eső, s nincs egyetlen csepp víz sem.
186. Egyiptomtól a Tritónisz-tóig tehát nomád libüaiak laknak, akik hússal és tejjel táplálkoznak, tehénhúst ugyanolyan okból nem esznek, mint az egyiptomiak, és sertést sem tartanak. A kürénéi nők is tartózkodnak a tehénhústól az egyiptomi Iszisz miatt, akinek a tiszteletére böjtölnek és ünnepeket ülnek. A barkéi nők pedig nemcsak a tehén-, hanem a sertéshústól is megtartóztatják magukat.
187. Ezeknél tehát ilyenek a szokások. A Tritónisz-tótól nyugatra lakó libüaiak nem nomádok, más szokások szerint élnek, s gyermekeiket is másképp nevelik, mint a nomádok. A libüai nomádok így járnak el – nem tudom megmondani, hogy mindannyian-e, mindenesetre sokan közülük. Ha a gyermekek elérték negyedik évüket, a fejükön vagy a halántékukon gyapjúcsomóval kiégetik az ereket, hogy a fejen át a testbe jutó nedvesség ne árthasson nekik. Azt állítják, hogy emiatt aztán kitűnő egészségnek örvendenek. És csakugyan, az általunk ismert emberek között nincs egészségesebb a libüaiaknál. Hogy valóban emiatt-e, azt bizony nem tudom megmondani, de tény, hogy az ő egészségük a legkitűnőbb. Ha a kiégetéskor görcs állna a gyerekbe, arra is van gyógyszerük: leöntik kecskebakvizelettel, és azzal mulasztják el. De én persze csak elismétlem, amit maguk a libüaiak mondanak.
188. Áldozatot a következőképpen mutatnak be a nomádok. Az áldozati állatnak először a fülét vágják le, azt átdobják a háztetőn, aztán kitekerik a nyakát. Csak a Napnak és a Holdnak áldoznak, ezeknek az isteneknek viszont az összes libüai áldozik, kivéve a Tritónisz-tó körül lakókat, akik főleg Athénát tisztelik meg áldozataikkal, továbbá Tritónt és Poszeidónt.
189. Az Athéna-szobor ruháját és az aigisz pajzsot azonban alighanem a libüai nőktől vették át a hellének, mert – nem szólva arról, hogy a libüai nők ruhája bőrből készült, s az ő aigiszuk rojtjai nem kígyók, hanem bőrszíjak – mindenben teljesen libüai módra fest. Már a neve is arra vall, hogy a Pallasz-szobrok ruhája libüai minta után készült, hiszen a libüai nők egy megnyúzott, pirosra festett, kirojtozott kecskebőrdarabot vetnek a ruhájuk fölé, s erről a kecskebőrről – vagyis aigiszról – nevezték el a hellének a maguk aigisz pajzsát. Véleményem szerint tőlük ered az a szokás is, hogy szertartásokon a nők élesen rikoltoznak, mert ehhez nagyon értenek a libüai asszonyok. Nemkülönben azt is a libüaiaktól tanulhatták el a hellének, hogy a szekérbe négy lovat fogjanak.
190. A nomádok, kivéve a naszamónokat, éppúgy temetik el a halottaikat, akárcsak a hellének. Mert a holttestet ülő helyzetben rakják sírba, s nagyon ügyelnek rá, hogy amikor a haldokló kiadja a lelkét, felültessék, nehogy hanyatt fekve haljon meg. Házaikat kákára csavart aszphodeloszszárakból ütik össze, s bármikor elvihetik egyik helyről a másikra. Ezek a népek tehát ilyen szokások szerint élnek.
191. A Tritón folyótól nyugatra az auszeuszok szomszédai már állandó lakóházakban élő földművelő libüaiak, akiket maxüsz néven neveznek. Hajukat jobboldalt megnövesztik, baloldalt lenyírják, s testüket míniummal festik. Azt állítják, hogy ők a trójaiak leszármazottai. Földjükön, mint általában Libüa nyugati részein, sokkal több a vadállat és a növény, mint a nomádok vidékein. Mert a nomádok Libüa keleti részén laknak, az a terület pedig, egész a Tritón folyóig, mélyen fekvő homoksivatag. Túlnan viszont a földművelő libüaiak hazája hegyes, erdős, vadban gazdag föld. Ott tenyészik az óriáskígyó, az oroszlán, az elefánt, a medve, az áspiskígyó, a szarvas szamár, mindenféle kutyafejű és fej nélküli lény, amely – legalábbis a libüaiak állítása szerint – a szemét a mellén hordja, nemkülönben a sok vadférfi meg -nő és sok más, korántsem kitalált lény.
192. A nomádok földjén semmi ilyesmi nem él, másfajta élőlény viszont annál inkább, például az antilop, a gazella, a libüai szarvas, a szamár – amelynek szarva ugyan nincs, de olyan igénytelen, hogy nem iszik vizet –, továbbá a jávorantilop (amely körülbelül akkora, mint egy ökör, és szarvából faragják a phoinikiaiak a lant nyakrészét), aztán a libüai róka, a hiéna, a sündisznó, a vadjuh, a sivatagi farkas, a sakál, a párduc, a törpegazella, a szárazföldi krokodil, amely mintegy három pékhüsz hosszú és nagyon hasonlít a gyíkhoz, a strucc, az apró kígyó, amelynek a fején egy kis szarvacska van. Ilyen sok állatfajta él itt, de a szarvas és a vaddisznó kivételével sok olyan is, amely máshol is megtalálható, mert a szarvas és a vaddisznó egyáltalán nem él meg Libüában. Egérfajtából három fordul elő: az úgynevezett kétlábú egér, a zegerisz (ez a libüai szó hellénül különben dombot jelent), valamint a tüskés egér. A szilphionbokrok közt olyan menyét él, amely nagyon hasonlít a tartésszoszi fajtához. Ennyiféle állat él a libüai nomádok földjén, vagy legalábbis kutatásaink során ennyiről tudtunk hírt szerezni.
193. A libüai maxüszok szomszédjai a zauékok, akiknél háborúban az asszonyok hajtják a harci szekérbe fogott lovakat.
194. Az ő szomszédjaik a güzantok, akiknek földjén sok mézet gyűjtenek a méhek, de sokkal többet készítenek a szorgalmas emberek. Ezek vörösre festik a testüket, és majomhússal táplálkoznak, mert a hegyekben náluk sok majom él.
195. Az ő tengerpartjuk mellett fekszik – legalábbis a karkhédóniak szerint – a Kürauisz nevű sziget, amely kétszáz sztadion hosszú és meglehetősen keskeny. A vízen átgázolva gyalog is el lehet érni a szárazföldről ezt az olajfa és szőlő borította szigetet. Mondják, hogy a szigeten van egy tó, amelyből az idevaló leányok szurokba mártott madártollal aranyport meregetnek ki. Hogy csakugyan így van-e, nem tudom, én azt írom le, amit mondtak. De lehet a dologban valami, mert Zakünthoszban a két szememmel láttam, amint egy tóból szurkot meregettek. Ott ugyanis több tó is van, a legnagyobb széltében-hosszában hetven láb, és két orgüia mély. Ebbe a tóba lemerítenek egy rudat, amelynek a végére előbb mirtuszágat kötöztek, s a mirtusszal húzzák fel a szurkot, amelynek aszfaltszaga van, de különben még a pieriai szuroknál is jobb. A szurkot egy gödörbe gyűjtik, amelyet a tó mellett ástak, majd szétmérik amphorákba. Ha beleesik valami a tóba, a föld alatt elmegy s a tengerben bukkan Újra fel, amely a tóból mintegy négysztadionnyira fekszik. Eszerint nagyon is igaz lehet az, amit a Libüa melletti szigetről beszélnek.
196. Azt is a karkhédóniak mesélik, hogy Héraklész Oszlopain túl is van Libüának egy vidéke, ahol emberek laknak. Ha odamennek, a tengerparton kirakják az árut szép sorban, aztán visszavonulnak a hajóra, és tüzet raknak. Mikor a bennszülöttek meglátják a füstöt, kimennek a tengerpartra, letesznek annyi aranyat, amennyit az áru ér, majd hátrahúzódnak. Ekkor visszatérnek a karkhédóniak, megvizsgálják, hogy mennyi az arany, s ha úgy látják, megfelel az áru értékének, vitorlát bontanak, ha azonban keveslik, újból visszavonulnak az ott horgonyzó hajókra, és várnak. A bennszülöttek akkor tüstént hoznak még aranyat, s ez így megy egészen addig, amíg a karkhédóniak nem találják elégnek. Egyik fél sem csapja be a másikat: a karkhédóniak addig nem nyúlnak az aranyhoz, amíg kevésnek tartják, a bennszülöttek viszont addig meg sem érintik az árut, amíg a kereskedők nem vitték el az aranyat.
197. Ezek tehát azok a libüaiak, akiket meg tudok nevezni, s akiknek többsége nem sokat adott a méd királyra sem ekkor, sem korábban. Annyit még elmondhatok erről a földrészről, hogy négy népcsoport lakja, ezek közül kettő őslakos, kettő nem. Eredetileg is itt laktak a libüaiak és az etiópok – az előbbiek Libüa északi, az utóbbiak déli részén –, később vándoroltak be a phoinikiaiak és a hellének.
198. Ha a föld termékenységét nézzük, azt hiszem, sem Ázsiához, sem Európához nem mérhető, kivéve egyetlen vidéket, Kinüpszöt, amely a Kinüpsz folyóról kapta nevét. Ez a föld ugyanis oly sok gabonát terem, hogy versenyre kelhet a legjobb termőterületekkel, Libüa más vidékeihez azonban csöppet sem hasonlít. Mert talaja feketeföld, amelyet át- meg átjárnak források, és sem a szárazságtól, sem az esőzések folytán a túl sok víztől nem szenved; Libüának ez a része ugyanis meglehetősen esős. A mag itt is sokszoros termést hoz, akárcsak Babülónban. Az a föld, ahol az eueszperidésziek laknak, szintén kitűnő, mert jó termés esetén ott a mag százszorosan fizet, Kinüpszben meg háromszázszorosan.
199. Küréné földjén, amely Libüa nomádlakta vidékének legmagasabb pontja, egy évben csodálatos mód háromszor érik be a termés. Legkorábban a tengermelléken érik be s lehet szüretelni, illetve aratni, aztán a tengermellék felett emelkedő, úgynevezett dombos vidéken következik el az aratás ideje, s amikor a középső területen betakarították a termést, akkor kezd érni és ehetővé lenni a felső vidéken. Vagyis mire az első termést megették és megitták, akkor jön sorra az utolsó. Így aztán a kürénéiek nyolc hónapon át aratnak. Erről tehát ennyit tudok mondani.
200. A perzsa sereg, amelyet Arüandész küldött Egyiptomból, hogy Pheretimé kérésére bosszút álljon, megérkezett Barké alá, ostromzár alá vette a várost, és Arkeszilaósz gyilkosainak kiadatását követelte. Barké lakói azonban nem tárgyaltak velük, hiszen mind egyetértettek a gyilkossággal. A perzsák kilenc hónapon át ostromolták Barkét, föld alatti aknákat ástak a falak alá, s egyik rohamot a másik után indították. Egy kovács azonban egy bronzpajzs hangjának segítségével felfedezte a föld alatti aknákat. Körbejárt ugyanis a falakon a pajzzsal, s oda-odaütögette a földhöz. Ha máshol ütötte oda, a pajzs néma maradt, ha azonban ott, ahol lent árok húzódott, kongó visszhangot adott. Így aztán a barkéiak ellenaknákat ástak, s azokat a perzsákat, akikre árokásás közben rátaláltak, megölték. Ily módon fedezték fel tehát az aknákat, s közben sorra visszaverték a rohamokat.
201. Telt-múlt az idő, mindkét oldalon sokan elestek (mert a perzsák vesztesége sem volt kisebb, mint a másik félé), s Apaszisz, a gyalogos sereg vezére belátta, hogy Barkét erővel nem tudják elfoglalni, csak cselfogással, ezért a következő tervet eszelte ki. Egy éjszaka széles árkot ásatott, amelyen vékony deszkákat rakatott keresztül, végül a deszkákat befedette homokkal, úgyhogy a talaj azon a részen nem ütött el a környezetétől. Reggel tanácskozásra hívta a barkéiakat, akik készséggel meg is jelentek, mert ők is szerettek volna megegyezni végre. S a rejtett árok felett állva esküvel megerősített egyezséget kötöttek: amíg a föld ott marad a lábak alatt, addig lesz érvényes az esküvel fogadott kötés is. A barkéiak megígérték, hogy meghatározott összegű adót fizetnek a királynak, a perzsák, hogy nem támadják meg többet a barkéiakat. Az eskü elhangzása után a barkéiak teljes bizalommal kitódultak a városból, de még a kapukat is kinyitották, hogy az ellenség soraiból aki akar, bemehessen. A perzsák pedig felszedték a rejtett deszkákat, és benyomultak a falak közé. A deszkákat pedig azért szedték fel, hogy ne sértsék meg az esküt. Hiszen arra esküdtek meg a barkéiaknak, hogy addig lesz érvényes az eskü, amíg a föld ott marad a lábuk alatt. Amikor tehát felszedték a deszkákat, érvényét vesztette az eskü.
202. A perzsák átadták Pheretimének a főkolomposokat, akiket körben a falakon karóba húzatott, asszonyaik emlőjét levágatta, s azt is a falak tetejére rakatta, Barké lakóit pedig hadizsákmányként a perzsáknak adta, a Battiadák, illetve a gyilkosságban vétlenek kivételével, és a város kormányzását a perzsákra bízta.
203. A perzsák Barké lakosságát rabszolgává tették, majd hazaindultak. Küréné városánál történt, hogy a kürénéiek, egy régi jóslat beteljesedését remélve, megengedték nekik, hogy átvonuljanak a falaik közt. Bent menetelt már a sereg, amikor Badrész, a hajóhad parancsnoka azzal állt elő, hogy foglalják el a várost, de Amaszisz, a szárazföldi erők fővezére nem egyezett bele, mondván, hogy a sereget Barké, nem pedig egy hellén város ellen küldték. Így aztán kivonultak a falak közül, de amikor Zeusz Lükaiosz dombján megpihentek, mégiscsak megbánták, hogy nem foglalták el Kürénét. Megpróbáltak újra behatolni, de a kürénéiek útjukat állták. Bár ütközetre nem került sor, a perzsák annyira megijedtek, hogy elmenekültek, s hatvan sztadiont meg sem álltak, csak aztán ütöttek tábort. Ott érte utol őket Arüandész követe azzal a paranccsal, hogy térjenek haza. A perzsák a kürénéiektől kértek élelmet az útra, s amikor megkapták, hazaindultak Egyiptomba. Útközben a libüaiak állandóan zaklatták őket, ruhát és hadiszerszámot igyekezvén rabolni, az úttól roskadozókat, a lemaradókat pedig meggyilkolták. Így ért el a sereg végül Egyiptomba.
204. Ez a perzsa sereg Eueszperidész városáig jutott el Libüában. A hontalanná tett barkéiakat elküldték a királyhoz, s Dareiosz aztán Baktriában telepítette le őket egy faluban. Ők pedig Barkénak nevezték el a falut, amely ma is lakott helység Baktria földjén.
205. De Pheretimé sem fejezte be szépen az életét. Amikor Barké lakosságán bosszút állt, visszament Libüából Egyiptomba, ahol nyomorultul pusztult el, mert eleven testét férgek rágták szét. Magára vonta az istenek haragját, aki nem ismer mértéket a bosszúállásban. Márpedig Pheretimé, Battosz leánya mértéktelenül állt bosszút Barké lakóin.

ÖTÖDIK KÖNYV

1. Azok a perzsák, akiket Dareiosz Megabazosz vezetésével Európában hagyott, a hellészpontoszi népek közül először a perinthosziakat1 igázták le, mert azok semmi áron nem akartak Dareiosz alattvalóivá lenni. A perinthosziak korábban már a paiónoktól is súlyos vereséget szenvedtek. A Sztrümón mellett lakó paiónokat ugyanis isteni jóslat figyelmeztette, hogy vonuljanak ki a perinthosziak ellen, aztán várják meg, hogy a perinthoszi táborból kiáltják-e az ő nevüket. Ha igen, támadjanak rájuk, ha nem kiáltják, ne támadjanak. A paiónok így is tettek. Felsorakoztak hát a perinthosziak a városuk előtt, s a két sereg háromszoros párviadalra hívta ki egymást oly módon, hogy megmérkőzik egy ember egy emberrel, egy ló egy lóval, egy kutya egy kutyával. A perinthosziak már két párviadalban győztek, amikor örömükben paianra zendítettek, a paiónok pedig, abban a hiszemben, hogy most teljesedik be a jóslat, azt mondták egymásnak: "Beteljesedett a jóslat, most már rajtunk a sor!" Ezzel rárontottak a paiant éneklő perinthosziakra, s olyan fölényes győzelmet arattak felettük, hogy az ellenséget szinte az utolsó szálig lekaszabolták.
2. Ilyen vereséget szenvedtek el hát korábban a perinthosziak a paiónoktól. S bár oroszlánként harcoltak a szabadságukért, a Megabazosz vezette perzsa túlerő eltiporta őket. Megabazosz Perinthosz meghódítása után Thrákia ellen vonult, és eltökélte, hogy minden ottani várost és minden ott lakó népet a király alattvalójává tesz. Dareiosztól ugyanis azt a parancsot kapta, hogy egyszer s mindenkorra igázza le Thrákiát.
3. A világ legnagyobb népe az indiai után a thrák. Ha egységre lépnének és egyetlen uralkodót választanának, azt hiszem, senki nem győzné le őket, s nem lenne hatalmasabb nép náluk. Minthogy azonban ezt sem elképzelni, sem megvalósítani nem tudják, gyengék. Ahány vidék, annyi nevű thrák törzs, amelyek különben egyforma szokások szerint élnek, kivéve a getákat és a trauszoszokat, valamint azokat, akik a krésztóniaiakon túl laknak.
4. Közülük a geták, mint már említettem, halhatatlannak tartják magukat. A trauszoszok minden szokása megegyezik a többiekével, a születéskor és a halál alkalmával azonban a következőképpen járnak el. Ha gyermek születik, körülüli az egész rokonság, előre elsiratják, elősorolják, hogy mennyi bajt szenved, aki megszületett, hogy mennyi bánat és nyomorúság éri az embert. Ha meghal egy ember, mókázva-örvendezve temetik el a földbe, egyre csak azt hajtogatják, hogy mennyi bajtól szabadult meg s milyen boldog az illető.
5. A krésztóniaikon túl lakó thrákoknál ilyenek a szokások. Minden férfi több asszonnyal él, s ha meghal, dühödten egymásnak esnek az asszonyok, éles vitára kelnek a barátok arról, hogy melyik volt az elhalt legkedvesebb asszonya. Akit végül az a tisztesség ér, hogy a legkedvesebbnek ítélik, azt aztán egekig magasztalja férfi s nő egyaránt, majd pedig a nyitott sír mellett leszúrja a legközelebbi rokona, s mindjárt odatemetik a férje mellé. A többi özvegy meg nagyon búslakodik, s úgy érzi, hogy megszégyenítették.
6. A többi thrák népnek meg ilyenek a szokásai. A gyermekeket eladják idegenbe, a leányokra nem vigyáznak, azt se bánják, ha idegen férfival hálnak. Az asszonyukra azonban nagyon ügyelnek, mert drága pénzen veszik a nőt a szüleitől. Az előkelőbbek tetováltatják bőrüket, az alacsonyabb származásúak nem jelölik meg magukat. A legtöbbre a naplopót becsülik, a legkevesebbre a földművest, s a legnagyobb tisztesség rablásból-háborúból élni. Ezek hát a feltűnő szokásaik.
7. Az istenek közül csak Arészt, Dionüszoszt és Artemiszt tisztelik. Királyaik azonban, a néptől eltérően, főleg Hermészt tisztelik, az istenek közül az ő nevére esküsznek, és Hermész leszármazottainak mondják magukat.
8. A gazdagok temetési szertartása ilyen. A holttest három napon át kiterítve fekszik, aztán sokféle áldozati állatot vágnak, megsiratják az elhunytat és halotti tort ülnek. A holttestet vagy elégetik, vagy – más módot választva – földbe teszik, a sírhalomnál pedig versenyjátékokat rendeznek, s a legnagyobb díjat a párviadal győzteseinek tűzik ki. Ilyenek hát a thrákok temetési szokásai.
9. Arról a földről, amely ettől a vidéktől északra esik, senki sem tud pontos felvilágosítást adni, és nem tudja megmondani, hogy ott miféle emberek laknak. Azt kell gondolnunk tehát, hogy az Isztrosz túlsó partján áthatolhatatlan, végtelen pusztaság terül el. Úgy hallottam, az Isztroszon túl egyetlen nép lakik, a méd viseletben járó szigünnák. Bozontos lovaiknak, amelyeket állítólag öthüvelyknyi szőr borít, termete kicsi, orra tömpe, s egy embert ugyan nem bírnak el, de kocsiba fogva páratlanul gyorsak, s ezért az ott lakók mind kocsin járnak. Azt mondják, területük egészen az Adriai-tengernél lakó enetoszok határáig terjed, s hagyomány szerint a médektől vándoroltak ki ide, de hogy hogyan vándorolhattak ki a médektől, azt alig tudom elképzelni – idő múltán persze minden megeshet. A Masszalia2 felett lakó ligüszök szigünnának nevezik a kereskedőt, a küprosziak ugyanígy hívják a dárdát.
10. A thrákok állítása szerint az Isztroszon túli vidék a méhek országa, s emiatt nem hatolhatni mélyebbre az ismeretlen vidéken. Én azonban ezt nemigen hiszem, mert ez az élőlény nehezen bírja a hideget, s az északi tájak inkább a hideg időjárás miatt lehetnek lakatlanok. Ezt mesélik hát arról a vidékről, amelynek tengerparti részeire Megabazosz kiterjesztette a perzsák uralmát.
11. Dareiosz sebesen átkelt a Hellészpontoszon, megérkezett Szardiszba, s nem feledkezvén a milétoszi Hisztiaiosz kiváló szolgálatáról, sem a mütilénéi Kóész jó tanácsáról, Szardiszba hívatta őket, és kijelentette, hogy bármit kérnek, megkapják. Hisztiaiosz, aki Milétosz türannosza volt, de megelégelte, az édónok földjén fekvő Mürkinoszt3 kérte a királytól, mert ott akart várost alapítani. Kóész viszont, aki sohasem volt türannosz, csak egyszerű polgár, Mütiléné türannosza akart lenni. Mindkettejük kívánsága teljesült, s elutaztak arra a helyre, amelyet maguk választottak.
12. Dareiosszal pedig, mint később látni fogjuk, történt valami, ami arra késztette, hogy parancsot küldjön Megabazosznak: szedje össze Paionia lakóit, és nyomban telepítse át őket Európából Ázsiába. Volt ugyanis két paión férfi, Pigrész és Mantüész, akik arra áhítoztak, hogy megszerezzék az uralmat népük felett. Mikor tehát Dareiosz hazatért Ázsiába, ők is megjelentek Szardiszban, nővérükkel, egy sudár termetű, megnyerően szép asszonnyal. S amikor egyszer Dareiosz a lüdek városa előtt törvényt ült, kilesték, s így tettek. Felöltöztették nővérüket drága ruhákba, s vízért küldték. Az asszony fején vizeskorsót vitt, karján lovat vezetett, s ezenközben fonalat font. Ahogy elment Dareiosz mellett, megakadt rajta a király szeme, mert egészen másként viselkedett, mint a perzsák, a lüdek vagy Ázsia bármely népének asszonyai. Felfigyelvén rá tehát Dareiosz nyomába küldte néhány testőrét, nézzék meg, hova tart az asszony a lovával, s a testőrök utána is eredtek. Ahogy az asszony a folyóhoz ért, megitatta a lovát, telemerítette korsaját, aztán visszaindult ugyanazon az úton, fején a vizeskorsóval, karján a lóval, kezében a guzsalyt forgatva.
13. Ámulatba ejtette Dareioszt a megfigyelők szava s az, amit a tulajdon szemével látott, maga elé vezettette hát az asszonyt. Mikor aztán elébe vezették, megjelentek a bátyjai is, akik addig távolról figyelték, hogy mi történik. Dareiosz kérdésére, hogy hová valósi az asszony, azt felelték az ifjak, hogy ők paiónok, az asszony meg a nővérük. Dareiosz akkor afelől kérdezősködött, miféle emberek is a paiónok, melyik részén laknak a földnek, s hogy őket mi szél hozta Szardiszba. Az ifjak azt válaszolták: azért jöttek, hogy felajánlják szolgálataikat. Paionia különben a Sztrümón folyó mellett fekszik, amely nincs messze a Hellészpontosztól, lakói pedig a trójai eredetű teukroszok utódai. Dareiosz, amikor sorban minden kérdésére választ kapott, még arra is kíváncsi volt, hogy az ország asszonyai valamennyien olyan dolgosak-e, mint az ő nővérük. Azok meg buzgón igeneztek, hiszen az egészet emiatt csinálták.
14. Ekkor Dareiosz levelet írt Megabazosznak. Megerősítette őt a thrákiai sereg fővezéri tisztében, s megparancsolta, hogy szedje össze Paionia lakóit, s feleségestül-gyerekestül hozza el őket hazájukból őhozzá. A levéllel tüstént lovas futár nyargalt a Hellészpontoszhoz, s átkelve rajta odaadta az iratot Megabazosznak. Ő pedig, elolvasván a levelet, thrák útikalauzokat vett maga mellé, s kivonult seregével Paionia ellen.
15. A paiónok a perzsa sereg közeledtének hírére összeszedték hadaikat és levonultak a tengerhez, abban a hiszemben, hogy a perzsák innen fognak támadni. A paiónok tehát itt várakoztak, hogy visszaszorítsák Megabazosz támadását. A perzsáknak azonban jelentették, hogy a paiónok teljes haderejükkel a tengerparthoz vezető utat őrzik, ezért útikalauzaik segítségével kikerülték, sőt kijátszották őket, s a felső, szárazföldi úton nyomultak előre, majd megtámadták a férfiak nélkül maradt városokat, és – nem lévén bennük védősereg – könnyűszerrel el is foglalták őket. Mikor a paiónok meghallották, hogy a perzsák elfoglalták városaikat, szétszéledtek, hazaértek és megadták magukat. A perzsák aztán kiválasztották Paionia lakói közül a sziriopaión és a paioplész törzset, továbbá azokat, akik a Prasziasz-tóig4 nyúló területen laktak, és átszállították őket Ázsiába.
16. Megabazosz azonban sem a Pangaion-hegység mellett lakókat, sem a dobérokat, sem az agrianokat, sem az odomantoszokat nem tudta leigázni, de azokat sem, akik magának a Prasziasz-tónak a területén laknak, pedig ezeket a tavi embereket is el akarta költöztetni lakóhelyéről. Ezek a következőképpen élnek. A víztükör közepén hatalmas cölöpöket vernek le a tó fenekére, azokra padlózatot borítanak, amelyet keskeny híd köt össze a szárazfölddel. A padlózatot tartó oszlopokat az ősidőkben a közösség tagjai együtt verték le. Újabban az a szokás, hogy ahányszor egy férfi új asszonyt visz a házhoz, három cölöpöt köteles hozni az Orbélosz-hegyről5 és leverni a tófenékre, mert itt minden férfinak több asszonya van. Lakni meg úgy laknak, hogy mindenkinek van a közös padlózaton egy kunyhója, abban él, s a kunyhóból a padlózaton át csapóajtó nyílik a tóra. Az apró gyermekek lábára kötelet kötnek, nehogy a vízbe essenek. A lovakat és az igásjószágot hallal etetik, mert abból annyi van, hogy ha kinyitják a csapóajtót és kötélen lelógatnak a vízbe egy üres kosarat, hamarosan hallal tele húzhatják fel. A tóban kétféle hal él, az egyiknek neve paprak, a másiknak tilón.
17. A legyőzött paiónokat tehát átszállították Ázsiába. Midőn Megabazosz ezzel a néppel végzett, Makedóniába küldött követséget: hét előkelő perzsát, akik a hadseregben rangra mindjárt őutána következtek. Küldetésüknek az volt a célja, hogy kérjenek Amüntasztól földet és vizet Dareiosz király számára. A Prasziasz-tótól egyenes az út Makedóniába. A tó partján fekszik egy bánya – később ez Alexandrosznak naponta egy talanton ezüstöt hozott –, s ha e mellett a bánya mellett átkelünk a Düszóron-hegyen,6 már Makedóniéban is vagyunk.
18. Midőn a követségbe küldött perzsák megérkeztek, Amüntasz elé járultak, s előadták kívánságukat, hogy küldjön földet és vizet Dareiosz királynak. Ő nemcsak ezt ígérte meg, hanem még meg is hívta a követeket vendégségbe, s egy pompás lakomán nagyszerűen megvendégelte őket. A lakoma vége felé így szóltak a beborozott perzsák: "Makedón vendégbarátunk, nálunk, Perzsiában az a szokás, hogy ha fényes lakomát rendezünk, azon bizony megjelennek ágyasaink és feleségeink is, és ott ülnek a férfiak mellett. Ha mármost ilyen szívesen fogadtál, ilyen bőségesen megvendégeltél bennünket, továbbá megadtad Dareiosz királynak a földet és a vizet, jó lenne, ha ezt a szokásunkat is követnéd." Erre Amüntasz így válaszolt: "Nálunk, perzsák, semmi efféle szokás nincs, mifelénk külön helyen vannak a férfiak meg az asszonyok. Mivel azonban ti vagytok a mi parancsolóink, ha ezt akarjátok, nos, teljesüljön ez a kívánságotok is!" Amüntasz e szavak után elküldött az asszonyokért, akik meg is jelentek és sorban leültek a perzsákkal szemben. Amikor a perzsák jól megnézték a szép asszonyokat, azt mondták Amüntasznak, hogy nem rendelkezett bölcsen, s talán még az is jobb lett volna, ha elő sem kerülnek az asszonyok, mert így, hogy bejővén szemtől szemben ülnek le a férfiakkal, csak kínozzák a férfiszemet szépségükkel. Mit volt mit tenni, Amüntasz megparancsolta a nőknek, hogy üljenek a férfiak mellé. Az asszonyok szót fogadtak, a lerészegült perzsák meg azonnal a mellük után kapkodtak, egyik-másik csókolózni sem átallt.
19. Amüntasz ugyan éktelen haragra gerjedt, mégis nyugodtan viselkedett, mert nagyon is tartott a perzsáktól. Alexandrosz7 azonban, Amüntasz jelen levő fia, aki annyira ifjú volt, hogy sok aljasságot még nem láthatott életében, végignézvén a jelenetet nem tudta türtőztetni magát, hanem így szólt Amüntaszhoz: "Atyám, engedj korod parancsának, térj nyugovóra, és ne igyál velünk tovább. Majd én itt maradok, s mindennel ellátom vendégeinket, amit csak kívánnak." Amüntasz azonban rájött, hogy a fia veszedelmes tervet forgat a fejében, és így szólt: "Fiam, látom, felindultál, s szavaidból úgy érzem: azért akarod, hogy elmenjek, mert kockázatos dologra készülsz. Kérve kérlek, nehogy megbántsd ezeket az embereket! Vigyázz, nehogy tönkre tégy bennünket! Tűrd el, akármit csinálnak is a szemed láttára. Kérésedet teljesítem és visszavonulok."
20. Amüntasz tehát így kérlelte fiát, majd eltávozott. Alexandrosz pedig a perzsákhoz fordult: "Vendégeink, ezek az asszonyok a rendelkezésetekre állnak, együtt hálhattok az összessel, vagy amelyikkel akartok, csak mondjátok meg, melyiket néztétek ki. De mert ideje ágyba menni, meg aztán, látom, alaposan a pohár fenekére néztetek, beleegyezésetekkel hadd vonuljanak vissza az asszonyok, hogy megmosakodjanak. S ha majd megmosakodtak, visszajönnek hozzátok." Így szólt, a perzsák pedig igent mondtak a kérésre. Alexandrosz erre kiküldte az asszonyokat, hogy gyorsan tűnjenek el az asszonyszobákban, aztán összeszedett annyi szakálltalan ifjút, ahányan az asszonyok voltak, női ruhába bújtatta őket, kezükbe tőrt adott, majd bevezetvén őket így szólt a perzsákhoz: "Perzsa férfiak, remélem, elégedettek vagytok lakománkkal, hiszen amink csak van, amit csak előkeríthettünk, mindent feltálaltunk elétek. S hogy mindezt megkoronázzuk, felkínáljuk nektek anyáinkat és nővéreinket, hogy megmutassuk nektek: a legteljesebb készséggel megadjuk nektek a tiszteletet, s hogy jelenthessétek királyotoknak: van egy görög ember, Makedónia helytartója, aki étellel-ággyal vendégül látott benneteket." Így szólván Alexandrosz minden perzsa mellé odaültetett egy női ruhába öltöztetett ifjút. A perzsák nyúltak utánuk, s az ifjak leszúrták őket.
21. Így vesztették életüket a követek a kíséretükkel együtt. Mert kocsikkal, szolgákkal s mindenféle felszereléssel érkeztek, ami velük együtt mind eltűnt. A perzsák persze nyomban erélyesen kutatni kezdtek eltűnt embereik után, de Alexandrosz ügyesen elsimította a dolgot, mert sok kincset adott, s azonfelül még a tulajdon nővérét, Gügaiát is a perzsa Bubarésznak, az eltűntek után nyomozó csapatok vezetőjének. Így aztán sosem derült ki, hogy hogyan vesztek el a perzsák.
22. Hogy Perdikkasznak ezek a leszármazottai csakugyan hellének, ahogy maguk is állítják, arról véletlenül tudomást szereztem, s elbeszélésemben később be fogom bizonyítani.8 Elismerték ezt az olümpiai versenyjátékokat vezető bírák is. Mikor ugyanis Alexandrosz Olümpiába ment és feliratkozott a versenyzők közé, hellén ellenfelei ki akarták záratni, mondván, hogy a versenyjátékokban csak hellének vehetnek részt, barbárok nem. Alexandrosz azonban bebizonyította, hogy argoszi, úgyhogy elismerték hellén származását. Részt is vett az egysztadionos futásban, s a győztessel együtt futott be a célba. Ezek az események tehát így játszódtak le.
23. Megabazosz, magával hurcolva a paiónokat, eljutott a Hellészpontoszhoz, s azon átkelve megérkezett Szardiszba. Közben a milétoszi Hisztiaiosz nagy buzgalommal építtette a városfalakat a Sztrümón folyó partján, azon a Mürkinosz nevű területen, amelyet Dareiosztól kapott jutalmul a híd megtartásáért. Meghallotta azonban Megabazosz, hogy miben fáradozik Hisztiaiosz, nyomban Szardiszba sietett a paiónokkal, és így beszélt Dareiosznak: "Mit csináltál, királyom? Hogy engedhetted meg egy ügyes és ravasz hellénnek, hogy Thrákiában várost alapítson? Hisz ott az erdők bőven ontják a fát a hajóépítéshez meg az evezőfaragáshoz, sok az ezüstbánya, a környéken temérdek hellén és barbár él, s ha azoknak vezérévé szegődik, éjjel-nappal csak a parancsait lesik. Ne hagyd, hogy ez az ember ezt csinálja, mert különben a saját földeden háborúzhatsz. Hívd meg magadhoz szívélyesen, s ha a kezedben lesz, tégy róla, hogy ne térhessen vissza többé a hellének közé."
24. Dareiosz nyomban engedett a rábeszélésnek, mert úgy látta, hogy Megabazosz jól ítéli meg a várható eseményeket. Hírvivő útján tehát a következő üzenetet küldte Mürkinoszba: "Dareiosz király ezt üzeni Hisztiaiosznak. Jól megfontolva rájöttem, hogy személyem és birodalmam számára nem találhatok nálad megbízhatóbb embert. Nemcsak szavaid győztek meg róla, hanem tetteid is. Mivel rendkívül nagy terveket forgatok elmémben, keress fel haladéktalanul, hogy tanácsodat kérhessem." Hisztiaiosz hitt a király szavainak, és nagy megtiszteltetésnek vette, hogy a király őhozzá fordul tanácsért. Elutazott hát Szardiszba, s megérkezése után Dareiosz így szólt hozzá: "Hisztiaiosz, azért hívattalak magamhoz, mert miután szkütha földről hazatértem, s elvesztettelek a szemem elől, hamarosan nem volt nagyobb vágyam, mint hogy Újra láthassalak s veled társaloghassak. Nagyon is jól tudom, hogy mit sem ér a gazdagság egy bölcs és hűséges barát nélkül, márpedig te mindkettőben kiválónak mutatkoztál. Jól tetted hát, hogy eljöttél hozzám, és én ezt ajánlom neked. Hagyd el Milétoszt, hagyd az újonnan alapított thrákiai várost, és kövess engem Szuszába, oszd meg mindenemet, amim van, légy asztaltársam és tanácsadóm."
25. Így beszélt Dareiosz. Majd Artaphrenészt, közös apától való féltestvérét kinevezvén Szardisz helytartójává, Hisztiaiosz kíséretében elutazott Szuszába. De előbb a tenger mellett lakó népek parancsnokságát rábízta Otanészra. Ennek az Otanésznak az apja, Sziszamnész, királyi bíró volt, s Kambüszész elvágatta a torkát és lenyúzatta a bőrét, mert megvesztegetvén hamis ítéletet hozott. Majd a lenyúzott bőrt csíkokra vágatta, s azzal boríttatta Sziszamnész bírói székét. Ezután pedig a kivégzett és megnyúzott Sziszamnész fiának juttatta az ítélőbírói méltóságot, s jól eszébe véste, hogy sose feledje el, miközben ítél: miféle bírói székben is ül.
26. Most tehát ez az Otanész, akit Kambüszész ilyen bírói székbe ültetett, lett Megabazosz utódja a hadvezéri tisztségben. Ő aztán sorra elfoglalta Büzantiont, Kalkhédónt, a Tróasz területén fekvő Antandroszt, majd Lampóneiont. A leszbosziaktól kölcsönvett hajókkal meghódította Lémnoszt és Imbroszt, mert akkor még mindkét szigetet a pelaszgok lakták.
27. S noha a lémnosziak bátran védték magukat, vereséget szenvedtek. Az életben maradottak fölébe Lükarétoszt, Maiandriosz szamoszi uralkodó testvérét rendelték kormányzónak a perzsák. Ez a Maiandriosz Lémnosz kormányzójaként halt meg, erőszakos halállal. Sorsát annak köszönhette, hogy mindenkit rabszolgasorsba és pusztulásba akart taszítani, kit azzal a váddal, hogy nem vonult hadba a szküthák ellen, kit azzal, hogy rajtaütött Dareiosz seregén, mikor Szküthiából visszafelé vonultában áthaladt a vidéken.
28. Ilyen kitűnően tevékenykedett tehát Otanész a fővezérsége idején. De a bajok nem sokáig szüneteltek, mert másodszor Naxosz és Milétosz okoztak bajt az iónoknak. Akkoriban Naxosz volt a leggazdagabb sziget, de Milétosz is virult, egész Ióniának mintegy az ékköve volt. Két emberöltővel korábban sokat szenvedett a pártviszályoktól, de aztán a parosziak rendet teremtettek, a milétosziak ugyanis az összes hellén közül a parosziakat választották békebírónak.
29. A parosziak így teremtettek békét a viszálykodó felek között. Elment Milétoszba néhány előkelő paroszi, s mikor mindenfelé csak a pusztítás nyomait látták, kijelentették, hogy szeretnék bejárni a környéket is. Így aztán bejárták Milétosz egész határát, ahányszor jól gondozott birtokot találtak a feldúlt vidéken, feljegyezték a gazda nevét. S bejárván az egész határt, ilyen gazdaságot csak keveset találtak. Aztán sietve visszatértek a városba, népgyűlést hívtak össze, ahol azt mondták: a város vezetését azokra kell bízni, akiknek a földjét jó állapotban találták. Mert szentül hiszik, mondták, hogy az illetők a közügyeket is olyan gonddal intézik majd, amilyennel a saját birtokukat kezelték. És elrendelték, hogy a viszálykodó milétosziak ezeknek engedelmeskedjenek.
30. Így állították helyre a parosziak a békességet Milétoszban. Idő múltán azonban éppen ez a két város teremtett nyugtalanító helyzetet Ióniában. Naxoszról ugyanis elűzött a nép néhány előkelő polgárt, akik Milétoszba menekültek.9 Milétosz kormányzója akkoriban Arisztagorasz, Molpagorasz fia volt: veje és unokatestvére annak a Hisztiaiosznak, Lüszagorasz fiának, akit Dareiosz magával vitt Szuszába. Hisztiaiosz tehát, Milétosz korábbi türannosza, Szuszában időzött, amikor a naxoszi száműzöttek, hajdani vendégbarátai, Milétoszba mentek. Megérkezvén Milétoszba Arisztagoraszt kérték meg, hogy bocsásson rendelkezésükre akkora haderőt, amellyel utat törhetnek maguknak hazájukba. Arisztagorasz fontolóra vette a dolgot, és rájött, hogy ha ezeket hazasegíti, megszerezheti magának Naxosz uralmát, mindazonáltal úgy tett, mintha szolgálatára akarna lenni Hisztiaiosz vendégbarátainak, és ezt válaszolta: "Én magam ugyan nem tudok akkora haderőt adni, amely Naxosz jelenlegi urainak akarata ellenére utat törne nektek hazátokba, mert értesüléseim szerint a naxosziaknak nyolcezer pajzsos katonája és temérdek hajója van. De azért mindent elkövetek, hogy a segítségetekre legyek, és már ki is eszeltem a következő tervet. Engem barátság fűz Artaphrenészhez, Hüsztaszpész fiához, Dareiosz testvéréhez, aki Ázsia tengerparti vidékeinek kormányzója, nagy hadsereg és roppant hajóhad parancsnoka, s bizonyosan nem fogja megtagadni kérésünket, ha hozzáfordulunk." A naxosziak erre megbízták Arisztagoraszt, hogy tegyen meg minden tőle telhetőt a sikerért, ígérjen ajándékokat a hadseregnek, ők meg felajánlják, hogy megtérítik a hadjárat költségeit. Mert arra számítottak, hogy – mihelyt visszatérnek Naxoszra – a naxosziak minden kívánságukat teljesíteni fogják, nemkülönben a többi szigetlakó. Akkoriban ugyanis a Kükladesz-szigetekre Dareiosz még nem tette be a lábát.
31. Arisztagorasz tehát útra kelt Szardiszba, s elmondta Artaphrenésznek, hogy a különben nem túl nagy területű Naxosz szép és termékeny sziget, közel fekszik Ióniához, s telve kinccsel-rabszolgával. "Vonulj be hát a szigetre – mondta Arisztagorasz –, és segítsd haza a száműzötteket. Ha vállalkozol rá, dúsan ellátlak pénzzel – már persze a sereg költségein felül, mert azt természetesen mi álljuk. És Naxosszal együtt majd a tőle függő Paroszt és Androszt, valamint a többi Kükladesz-szigetet is megszerezheted a királynak. Ezekről pedig már csak egy ugrás Euboia, ez a Küprosznál nem kisebb területű, hatalmas és gazdag sziget. S mindehhez a hódításhoz bőven elég lesz száz hajó." Szavaira Artaphrenész így felelt: "Terveid rendkívül hasznosak a királyi háznak, és egyet is értek tanácsaiddal, kivéve, amit a hajók számáról mondtál. Mert tavaszra nem száz, hanem kétszáz hajó fog vitorlát bontani. Mindehhez persze még szükség van a király hozzájárulására."
32. Arisztagorasz meghallgatta, majd boldogan visszatért Milétoszba. Artaphrenész pedig követet küldött Szuszába, és értesítette a királyt Arisztagorasz tervéről. Elnyervén Dareiosz beleegyezését, felszereltetett kétszáz három evezősoros hadihajót, továbbá perzsákból és szövetségesekből álló nagy sereget szervezett, s fővezérré a maga és Dareiosz unokatestvérét, a perzsa Akhaimenida nemzetségből származó Megabatészt nevezte ki.10 Ha igaz a hír, ennek a leányát jegyezte el később a lakedaimóni Pauszaniasz, Kleombrotosz fia, aki egész Hellasz uralmát meg akarta kaparintani.11 Artaphrenész tehát ezt a Megabatészt tette meg fővezérének, aztán útnak indította a sereggel Arisztagoraszhoz.
33. Megabatész Milétoszban felvette Arisztagoraszt, az ión katonákat és a naxoszi száműzötteket, és úgy tett, mintha a Hellészpontoszhoz tartana. Mikor azonban Khioszhoz ért, kikötött Kaukaszában a hajóhaddal, hogy majd az északi széllel Naxoszba vitorlázzon. A sors azonban nem akarta, hogy Naxosz ezen a hadjáraton elpusztuljon, mert történt egy váratlan esemény. Megabatész, amint körbejárta a hajókat és ellenőrizte az őrséget, egy mündoszi hajón nem talált őrt. Ezen aztán éktelen haragra gerjedt, megparancsolta testőreinek, hogy hozzák elébe a hajó kapitányát, akit Szkülaxnak hívtak, kötözzék meg és préseljék át egy evezőnyíláson, úgy, hogy feje kívül, a teste pedig belül legyen. De megjelentette valaki Arisztagorasznak, hogy Megabatész megkötöztette mündoszi vendégbarátját, és gyalázatosan elbánt vele, mire ő odament a perzsához, és megkérte, hogy oldozza fel a kapitányt. Minthogy nem ért célt, felment a hajóra és maga szabadította ki Szkülaxot kötelékeiből. Elöntötte a düh Megabatészt, amikor megtudta, és haragos szavakkal támadt Arisztagoraszra, aki azonban így válaszolt: "Mi közöd hozzá? Nem azért küldött Artaphrenész, hogy engedelmeskedj nekem, és elvigyél, ahová parancsolom? Mit ütöd bele az orrod a mások dolgába?" Arisztagorasz szavai aztán végképp kihozták Megabatészt a sodrából, úgyhogy az éj beálltával elküldött néhány embert egy bárkán Naxoszba: számoljanak be a naxosziaknak, mi készül ellenük.
34. A naxosziaknak ugyanis sejtelmük sem volt róla, hogy ez a sereg őellenük készül. Mikor azonban megtudták, mindent behurcoltak a környékről a falak mögé, étel- és italkészleteket halmoztak fel a városban, megerősítették a védőfalakat, és felkészültek a háborúra. Midőn a perzsák Khioszról Naxosz alá érkeztek, teljes védelmi felkészültségben találták a várost, amelyet aztán négy hónapon át12 ostromoltak. De elfogyott a perzsák pénze, s hiába költött sokat Arisztagorasz a saját vagyonából, az ostromhoz még több kellett volna, így aztán építettek a naxoszi menekülteknek egy erődöt, és a kudarcba fúlt ostrom után visszatértek a szárazföldre.
35. Arisztagorasz tehát nem tudta beváltani Artaphrenésznak tett ígéretét, egyre jobban szorongatták a sereggel kapcsolatos kiadások, bántotta a hadjárat kudarca, valamint Megabatésszal való meghasonlása, és félt, hogy elvesztheti az uralmat Milétoszban. Ilyen aggodalmaktól szorongattatva azon volt, hogy lázadást szervez. S véletlenül éppen akkor érkezett hozzá egy küldönc Hisztiaiosztól, és a fejbőrére írva azt az üzenetet hozta, hogy Arisztagorasz lázadjon fel a király ellen. Hisztiaiosz sehogy sem tudta biztonságosan megüzenni Arisztagorasznak, hogy szervezzen pártütést a király ellen, mert az utakat szigorúan ellenőrizték. Simára borotváltatta hát leghívebb szolgája fejét, ráírta az üzenetet, megvárta, míg a szolga haja újra kinő, s amikor kinőtt, elküldte a szolgát Milétoszba, de semmilyen üzenetet nem bízott rá, csak azt, hogy ha megérkezik Milétoszba, kérje meg Arisztagoraszt, hogy nyírassa le a haját, és vizsgálja meg a fejét. Az írás, mint már mondtam, lázadásra buzdított. Ezt pedig azért tette Hisztiaiosz, mert nagyon búsult, hogy Szuszában tartják, s azt remélte, hogy ha Milétoszban lázadás tör ki, Dareiosz őt küldi el a tengerpartra. Ha azonban nem történik semmi, soha nem térhet vissza Milétoszba.
36. Ezért küldött hát követet Hisztiaiosz Arisztagoraszhoz, aki ugyanebben az időben ugyanezen rágódott. Tanácskozásra ült össze párthíveivel, elmondta a maga véleményét, valamint a Hisztiaiosztól jött üzenetet. A többiek mind egyetértettek vele, és a fölkelés mellett döntöttek. Egyedül Hekataiosz, a történetíró tanácsolta először, hogy ne kezdjenek ki a perzsák királyával, s felsorolta, hány nép felett uralkodik Dareiosz, s milyen roppant nagy a perzsák hadereje.13 Mivel nem járt sikerrel, másodjára azt tanácsolta, hogy igyekezzenek a tenger feletti uralmat megszerezni. Mert különben – mondta – nincs esélyük a győzelemre, hiszen jól tudja, milyen jelentéktelen Milétosz hadereje. Ha elvennék a Brankhidák templomából azt a kincset, amelyet annak idején Kroiszosz lüd király adott fogadalmi ajándékul, megszerezhetnék a tenger feletti uralmat, mert így a kinccsel ők rendelkeznének, és nem juthatna az ellenség kezére. Ez a kincs, mint művem elején már elmondtam,14 mérhetetlenül nagy értékű volt. Hekataiosz indítványát ugyan elvetették, mindazonáltal a felkelés mellett döntöttek. Elhatározták, hogy egyikük Müuszba hajózik, ahol a Naxoszból visszatért hajóhad horgonyoz, és megpróbálja foglyul ejteni a vezéreket, akik a hajókon jöttek.
37. A feladattal Iatragóraszt bízták meg, és sikerült is csellel foglyul ejtenie a mülaszai Oliatoszt, Ibanóllisz fiát, a termerai Hisztiaioszt, Tümnész fiát, továbbá Kóészt, Erxandrosz fiát, akit Dareiosz annak idején megajándékozott Mütilénével, a küméi Arisztagoraszt, Hérakleidész fiát és másokat. Ezzel Arisztagorasz a nyílt lázadás útjára tért, s minden módon igyekezett ártani Dareiosznak. Először – legalábbis színleg – eltörölte Milétoszban a türanniszt, és bevezette a demokráciát, hogy a milétosziak minél szívesebben vegyenek részt a lázadásban, majd ugyanígy tett Iónia más részein is: több türannoszt elkergetett, azokat pedig, akiket a Naxoszban járt hajókról fogatott el, egy szálig kiszolgáltatta annak a városnak, amelybe tartoztak, így akarván megnyerni e városok jóindulatát.
38. Kóészt a mütilénéiek, mihelyt a kezükre került, kihurcolták a városból és megkövezték, a külnéiek viszont szabadon bocsátották a maguk türannoszát, és többnyire így jártak el mások is. A milétoszi Arisztagorasz, miután mindenhol megszüntette a türannoszok hatalmát, felszólította a városokat, hogy válasszanak maguknak hadvezért, majd pedig egy három evezősoros hajón követségbe indult Lakedaimónba, hogy erős szövetségest szerezzen magának.15
39. Spártában időközben meghalt Anaxandridész király, León fia, és KleomenészI6, Anaxandridész fia uralkodott, nem férfias rátermettsége, hanem a szokásjog folytán. Anaxandridész annak idején a tulajdon nővére leányát vette feleségül, s bár boldogan éltek, nem lettek gyermekeik. Ezért az ephoroszok maguk elé hívatták Anaxandridészt, és így szóltak hozzá: "Ha te magad nem is gondolsz a családoddal, nekünk kötelességünk megakadályozni, hogy Eurüszthenész nemzetsége kihaljon. Éppen ezért küldd el a feleséged, aki nem szül neked gyermeket, és végy magadhoz másik asszonyt. Ha így jársz el, kedvére teszel a spártaiaknak." Anaxandridész azonban mindkét kérésüket megtagadta, és felpanaszolta nekik, amiért el akarják vele küldetni asszonyát, aki mit sem vétett, és új házasságra akarják rábeszélni. Nos, semmi szín alatt nem fog a kedvükre tenni.
40. Erre az ephoroszok és a vének újra tanácsot tartottak, majd a következő javaslattal álltak elő. "Látjuk, hogy szívből szereted a feleségedet, mégse utasítsd vissza, amit most tanácsolunk, hanem tedd meg, különben más eszközökre kényszerülnek a spártaiak. Nem kívánjuk hát, hogy elküldd a feleségedet, élj vele úgy, mint eddig, de vegyél feleségül mellé még egy asszonyt, hogy gyermeket szüljön neked." Anaxandridész ráállt az ajánlatra, s így aztán két asszonya és két háza volt, ami merőben szokatlan a spártaiaknál.
41. Nem sokkal később az új asszony megszülte az imént említett Kleomenészt, trónörökössel ajándékozván meg a spártaiakat. Igen ám, de ugyanakkor a másik asszony is teherbe esett – az, aki addig meddő volt –, de ebből nagy baja lett. Mert amikor a második asszony hívei megtudták, hogy mi történt, rágalmazni kezdték az elsőt, és fűnek-fának híresztelték, hogy ez a terhesség csak kitalált mese, s az asszony idegen csecsemőt akar majd becsempészni a királyi családba. Felkorbácsolódtak az indulatok, s az ephoroszok, bár nem adtak hitelt a mendemondának, körülülték az asszonyt, mikor eljött az ideje, és úgy figyelték. Az asszony pedig megszülte Dórieuszt, aztán nem sokkal később Leónidaszt, majd utána Kleombrotoszt, bár némelyek állítása szerint Leónidasz és Kleombrotosz ikrek voltak. A második feleségnek azonban, Kleomenész anyjának, aki Prinétadésznak, Démarmenosz fiának volt a leánya, nem született több gyermeke.
42. A hagyomány szerint Kleomenész együgyű fiú volt, nem egészen ép elméjű, s így a vele egyidős, de valamennyi többi kortársán túlszárnyaló Dórieusz azt remélte, hogy férfias rátermettsége folytán majd mégis őrá száll a királyi méltóság. De hiába reménykedett, a spártaiak Anaxandridész halála után a régi szokásjog folytán a legidősebb fiút, Kleomenészt tették meg királynak. Bántotta ez Dórieuszt, és sehogy sem tudott beletörődni, hogy Kleomenész alattvalója legyen. Embereket kért hát a spártaiaktól, hogy kivándorolhasson és gyarmatot alapíthasson valahol. Nem kérdezte meg Delphoitól, hogy melyik vidéken alapítson gyarmatvárost, nem törődött az ilyenkor szokásos szertartásokkal, hanem lángoló haragjában tüstént elhajózott Libüa felé, s útikalauznak thérai embereket vitt magával. Megérkezvén Libüába letelepedett az egyik legszebb vidéken, a Kinüpsz folyó mentén. Három év múltán azonban a makák, a libüaiak és a karkhédóniak elűzték, így hát visszatért a Peloponnészoszra.
43. Ott aztán egy Antikharész nevű eleóni ember, egy olyan jóslat alapján, amelyet egykor Laiosz kapott, azt tanácsolta neki, hogy Szicíliában alapítson várost Hérakleia néven, mert – azt mondta – Héraklész Erüx egész vidékét meghódította, így az a birtok az ő utódait illeti meg. Dórieusz e szavak hallatán elment Delphoiba, s megkérdezte a jósdától, hogy képes lesz-e valaha elfoglalni azt a vidéket, ahová készül. A Püthia azt felelte, hogy képes lesz. Dórieusz tehát ismét élére állt a csapatnak, amelyet egyszer már elvezetett Libüába, elindult és eljutott Italiába.
44. Mint Szübarisz lakói mesélik, ekkoriban akarták ők, a szübarisziak Télüsz király vezetésével megtámadni Krotónt. Krotón lakói megrettentek, s Dórieuszhoz fordultak segítségért. Dórieusz megszánta őket, kivonult velük Szübarisz ellen, s nagy része volt a város elfoglalásában. A szübarisziak így emlékeznek Dórieuszra és csapatára. A krotóniak ezzel szemben azt állítják, hogy senki idegen nem segítette őket a szübariszi háborúkban, csak az éliszi Iamida nemzetségből származó Kalliasz jós. Azt mesélik, ez az ember a szübariszi királytól, Télüsztől szökött át a krotóniakhoz, mert amikor a király áldozatot mutatott be a hadjárat sikeréért, ő abban nem látott kedvező előjelet.
45. Ezek tehát ezt mesélik, s mind a két nép bizonyítékokkal is alátámasztja a maga állítását. A szübarisziak egy szent ligetre és egy szentélyre hivatkoznak a Krathisz folyó kiszáradt medrénél: állításuk szerint ezt Dórieusz alapította a krathiszi Athéna tiszteletére a város bevételéért. Kétségtelen bizonyítékként hozzák fel továbbá Dórieusz halálát, aki szerintük többet végzett, mint amennyit a jóslat rábízott. Mert ha csak azt végzi el, amiért odahajózott, megszerezte volna Erüx vidékét, de sem ő, sem hadserege nem pusztult volna el. A krotóniak viszont arra hivatkoznak, hogy határukban szép nagy földbirtokkal jutalmazták az éliszi Kalliaszt, akinek utódai még ma is ott laknak, Dórieusz és utódai azonban semmit sem kaptak. Márpedig ha Dórieusz az ő oldalukon harcolt a szübariszi háborúkban, alighanem nagyobb földet kap, mint Kalliasz. Ilyen bizonyítékokat hoz fel a maga igaza mellett mind a két fél. Nos, ki-ki azt fogadja el, amit valószínűbbnek tart.
46. Dórieusszal más spártaiak is hajóra szálltak, hogy Szicíliába települjenek, így Thesszalosz, Paraibatész, Keleasz és Eurüleón. Amikor hajóhaduk megérkezett, megtámadták és legyőzték őket a phoinikiaiak és az egesztaiak. A gyarmatalapítók közül egyedül Eurüleón élte túl a szerencsétlen csatát. Összeszedvén a megmaradt csapatot, elfoglalta Minóát, a szelinusziak gyarmatvárosát, és segített a szelinusziaknak, hogy elkergessék türannoszukat, Peithagoraszt. Csakhamar azonban ő kaparintotta meg a türanniszt, s egy kis ideig a szelinusziak nyakán ült. Ezek azonban fellázadtak ellene, s hiába keresett menedéket a Piacvédő Zeusz oltáránál, megölték.
47. Dórieusz társai között esett el a krotóni Philipposz, Butakidész fia is, aki – a szübariszi Télüsz leányának jegyese lévén – kénytelen volt elmenekülni Krotónból. Minthogy a házasságra nem került sor, Kürénébe hajózott, s ott beállt Dórieuszhoz saját három evezősoros hajójával és embereivel, akiknek költségeit ő maga fedezte. Ez a Philipposz versenygyőztes volt Olümpiában, s Hellasz-szerte őt tartották akkoriban a legszebb férfinak, az egesztaiak pedig jobban tisztelték szépsége miatt, mint bárki mást: sírjánál héroszszentélyt emeltek, s halotti áldozatokkal emlékeztek rá.17
48. Így végezte be életét Dórieusz. Pedig ha otthon marad, s kivárja Kleomenész uralkodását, ő lett volna Lakedaimón királya, mert Kleomenész nem sokáig ült a trónon,18 s ráadásul csak egy leány – Gorgó – maradt utána.
49. Az azonban még Kleomenész uralkodása alatt történt, hogy Arisztagorasz, Milétosz türannosza Spártába látogatott. Amikor a király elé járult, mint a spártaiak beszélik, egy bronztáblát tartott a kezében, amelyre fel volt vésve az egész földkerekség képe, valamennyi tengerével és folyójával együtt.19 Beszélgetni kezdtek, s Arisztagorasz ezt mondta: "Ne csodálkozz, Kleomenész, hogy oly sietve érkeztem hozzád, de a körülmények kényszerítettek rá. Elsősorban a mi fájdalmunk és szégyenünk, hogy az ión nép fiai, elvesztvén szabadságukat, rabszolgává lettek, de szégyen az nektek is, Hellasz vezető hatalmának. Hellasz isteneire könyörgök tehát, szabadítsátok meg a rabszolgasorstól vérrokonaitokat, az iónokat! Nem nagy dolog az nektek, hiszen a barbárokban nyoma sincs a bátorságnak, ti viszont valamennyiőnk közül a legvitézebb harcosok vagytok. A barbárok nyíllal és rövid dárdával harcolnak,20 s mikor csatába mennek, lábukat nadrág, fejüket föveg fedi, így aztán könnyű legyőzni őket. Ráadásul azon a szárazföldön, ahol laknak, mindenki másnál gazdagabbak: dúskálnak az aranyban, ezüstben, bronzban, tarka kelmében, igavonó jószágban és rabszolgában. S csak akarnotok kell, és mindez a tiétek! Elősorolom most nektek, hogyan laknak egymás mellett a különböző népek. Az iónok mellett élnek a lüdek, akiknek termékeny a földje, és rengeteg az ezüstje." Arisztagorasz beszéd közben a magával hozott bronztáblára vésett térképen mutogatott. "A lüdektől keletre – folytatta – laknak a phrügek, akiknek tudomásom szerint több a nyája és több a gabonája, mint bárki másnak a világon. A phrügek szomszédai a kappadokiaiak, akiket mi szüreknek nevezünk. Mellettük laknak a kilikiaiak, akiknek hazája egészen addig a tengerig terjed, amelyben Küprosz szigetét láthatod. Ők évenként ötszáz talanton adót fizetnek a királynak. Ezekkel a kilikiaiakkal szomszédosak az arméniaiak, akik szintén rengeteg nyáj urai, s az arméniaiak mellett fekvő vidék a matiénoszoké. Mellettük terül el Kisszia, ott magaslik a Khoaszpész folyó partján a híres Szusza, a nagy király udvarának és roppant kincseinek székhelye. Ha ezt a várost elfoglaljátok, gazdagságban a nagy Zeusszal is versenyre kelhettek. Kicsiny és jelentéktelen területekért viaskodtok most a veletek egyenlő erejű messzéniaiakkal, meg az arkadiai és az argoszi néppel, pedig nekik nincs se aranyuk, se ezüstjük, amelynek birtokáért oly sokan harcolnak az utolsó csepp vérükig. De itt az alkalom, hogy elfoglaljátok egész Ázsiát, csak nem fecsérlitek másra az erőtöket?" Arisztagorasz szavaira Kleomenész így felelt. "Milétoszi vendégünk, várj három napot, s akkor megkapod a választ."
50. Akkor tehát ennyiben maradtak. Midőn azonban felvirradt a mondott harmadik nap, ismét összejöttek, s Kleomenész megkérdezte Arisztagorasztól, hogy hány nap az út az ión tengerparttól a király székvárosáig. Ekkor azonban Arisztagorasz, aki eddig nagyon ravasz és megtévesztő volt, hibát követett el, mert nem lett volna szabad igazat mondania, ha azt akarja, hogy a spártaiak Ázsiába vonuljanak. Ő azonban, a valóságnak megfelelően, azt válaszolta, hogy három hónap. Kleomenész pedig, mielőtt Arisztagorasz részletes magyarázatba foghatott volna, félbeszakítván így szólt: "Milétoszi vendégem, mielőtt a nap lenyugszik, távozz el Spártából, mert ostobaságot mondasz, ha arra biztatod a lakedaimóniakat, hogy három hónapnyira eltávolodjanak a tengertől."
51. Kleomenész e szavak után visszatért palotájába. Arisztagorasz pedig, kezében olajággal, bement Kleomenész házába, s az oltalomkeresők jogán21 azt kérte tőle, hogy hallgassa meg, előbb azonban küldje ki a kisleányát. Mert ott volt a házban Kleomenész leánykája, Gorgó, aki akkor a nyolcadik vagy kilencedik életévében járt. Kleomenész azonban biztatta Arisztagoraszt, hogy ne átalljon a gyermek előtt beszélni. Arisztagorasz tehát azzal kezdte, hogy felajánlott tíz talantont a királynak, ha teljesíti kérését. Kleomenész erre is nemet mondott, Arisztagorasz pedig egyre nagyobb és nagyobb összegeket ígért, míg végül eljutott ötven talantonig. Ekkor a kisleány felkiáltott: "Atyám, ez az idegen még megveszteget, ha nem hagyod gyorsan faképnél!" Kleomenész nagyon megörült a gyermek szavainak, és átment egy másik terembe. Akkor pedig Arisztagorasznak végképp távoznia kellett Spártából, és nem beszélhetett többet a királyi székvároshoz vezető útról.
52. Erről az útról pedig ezt mondhatjuk.22 Egész hosszában királyi őrállomások és csinos fogadók szegélyezik, és mindenhol biztonságos, lakott helyeken vezet keresztül. A Lüdiát és Phrügiát átszelő szakaszon húsz állomás van, e rész hosszúsága kilencvennégy és fél paraszanga. Phrügia után az út a Halüsz folyóig vezet, a folyón csak az kelhet át, aki keresztülmegy egy erődítménnyel övezett őrállomáson. A folyón átkelve Kappadokiába érünk, ahol a száznégy paraszanga hosszú útszakaszon huszonnyolc állomáson haladunk át. Kilikia határában két vámkapun és két erődítményen visz keresztül az utunk; a kilikiai szakaszon, melynek hossza tizenöt és fél paraszanga, három őrállomás van. Kilikia és Arménia között egy hajózható folyó a határ: az Euphratész. Az Arménián átvezető ötvenhat és fél paraszanga hosszú útszakaszon tizenöt pihenőállomás és egy nagy erődítmény van. Mikor Arméniából átkelünk a matiénoszok földjére, harmincnégy őrállomás mellett haladunk el százharminchét paraszanga hosszú úton. Ezt a területet négy hajózható folyó szeli át, s az utasnak mindegyiken át kell kelnie. Az első a Tigris, de ugyanez a neve a másodiknak és a harmadiknak is, pedig ezek különböző forrásokból eredő külön folyók: az egyiknek a forrása Arméniában található, a másiké a matiénoszok földjén. A negyedik folyó neve Gündész, ebből vezettetett le egykor Kürosz háromszázhatvan csatornát. Innen Kissziában folytatjuk utunkat, s a negyvenkét és fél paraszanga távon tizenegy őrállomást érintünk, így jutunk el a szintén hajózható Khoaszpész folyóig, amelynek a partján magasodik Szusza. Az állomások és pihenőhelyek száma tehát összesen száztizenegy, ugyanannyi, mint a Szardisztól Szuszáig vezető úton.
53. Mármost, ha pontosan számítottuk ki a királyi út hosszát paraszangában, s ha egy paraszanga harminc sztadion (márpedig éppen annyi), akkor Szardisz és az úgynevezett memnóni királyi palota23 között a távolság tizenháromezer-ötszáz sztadion, ami négyszázötven paraszangának felel meg. Ha úgy vesszük, hogy egy nap alatt százötven sztadiont lehet megtenni, akkor ezt az utat pontosan kilencven nap alatt járhatjuk meg.
54. Midőn tehát a milétoszi Arisztagorasz azt állította a lakedaimóni Kleomenésznak, hogy a királyi székhelyig vezető utat három hónap alatt lehet megtenni, igazat beszélt. Ha valaki ennél is pontosabban szeretné tudni az adatokat, annak megmondhatom, hogy ehhez a távolsághoz még hozzá kell adni az Epheszosztól Szardiszig vezető út hosszát is. Végeredményben tehát a hellén tengertől Szuszáig, a memnóni városig tizennégyezer és negyven sztadion az út hossza, vagyis a három hónaphoz még hozzá kell tennünk három napot.
55. A Spártából kiutasított Arisztagorasz Athénba utazott ‑ ez a város akkorra már megszabadult türannoszaitól, mégpedig a következőképpen. Amikor a Gephüraioszok nemzetségéből való Arisztogeitón és Harmodiosz megölte Hipparkhoszt, Peiszisztratosz fiát és Hippiasz türannosz testvérét ‑ a férfi egyébként előre megálmodta a saját pusztulását ‑, az athéniakra még négy évig zsarnokság nehezedett, amely semmivel sem volt könnyebb az előző türannosz uralmánál.
56. Hipparkhosz a Panathénaia-ünnep előtti éjszakán ezt az álomképet látta. Felrémlett előtte egy nagy termetű, szép férfi, és ilyen rejtelmes szavakat intézett hozzá:

Tűrd a csapást, ami ér, majd bátor szívvel, oroszlán, 
nem kerül el soha egy vétkes férfit sem a bosszú.

Hipparkhosz másnap reggel tüstént elmondta álmát az álomfejtőknek, de aztán nem törődött vele, élére állt az ünnepi körmenetnek, amelyen meghalt.24
57. Hipparkhosz gyilkosai a Gephüraiosz nemzetségből származtak, amely, az ő állításuk szerint, Eretriából ered. Én azonban a magam kutatásai alapján úgy találtam, hogy őseik phoinikiaiak voltak, Kadmosszal költöztek a mostani Boiótiába, ahol megkapták Tanagra földjét, és ott telepedtek le. Kadmosz népét később elűzték innen az argosziak, a Gephüraioszok pedig, akiket utóbb a boiótiaiak kergettek el, Athénba költöztek. S az athéniak be is fogadták őket a polgárok közé, de olyan feltételeket szabtak, hogy egyes szertartásokon nem vehetnek részt, ezt azonban itt nem érdemes részletesen fejtegetni.
58. A Kadmosszal bevándorolt és letelepedett phoinikiaiak (köztük a Gephüraiosz nemzetség) sok újfajta ismeretet hoztak Hellaszba, köztük a betűvetés tudományát, amelyet a hellének addig nem ismertek. Kezdetben a hellének is ugyanazokat a betűjeleket használták, mint a phoinikiaiak, később azonban kiejtési módjuk és írásbeli alakjuk megváltozott. Ekkoriban a hellén törzsek közül főként az iónok érintkeztek a phoinikiaiakkal, s eltanulván tőlük a betűjeleket, kissé megváltoztatták és használni kezdték őket, s phoinikiai betűknek nevezték, ami méltányos volt, hiszen ezt a tudományt a phoinikiaiak honosították meg Hellaszban.25 Az iónok a papirusztekercset is bőrtekercsnek nevezik, mert akkoriban, nem lévén még papirusz, kecske-, és juhbőrre írtak, s még ma is sok barbár nép ír ilyen bőrökre.
59. Magam is láttam kadmoszi betűket, méghozzá a boiótiai Thébaiban álló Apollón Iszméniosz-szentélyben, tripuszokra vésve, s közülük nem egy erősen hasonlít az ión írásjelekre. Az egyik tripuszon a következő felirat olvasható:

Téleboáktól nyert adománya ez Amphitrüónnak.

Ez az adomány alighanem Laiosz korából való, aki Labdakosz fia, Polüdórosz unokája, Kadmosz dédunokája volt.
60. Egy másik tripuszon a következő hexameteres felirat olvasható:

Szkaiosztól kapod ezt, ó, messzelövő nagy Apollón, 
szép adományként, mert ő nyert az ökölviadalban.

Ha az adományozó valóban Szkaiosz, Hippokoón fia, s nem valaki más, az adományozás idejét Laiosz fia, Oidipusz korára tehetjük.
61. A harmadik tripuszon pedig ez a szintén hexameteres felirat olvasható:

Laodamasz, a király tisztelte meg íjas Apollónt 
ezzel a trípusszal, gyönyörű emlékadományként.

Ennek a Laodamasznak, Eteoklész fiának uralkodása idején űzték el az argosziak a kadmosziakat, akik erre az enkheleuszok földjére telepedtek át. A Gephüraiosz nemzetség tagjai viszont egy ideig még ott maradtak, s csak később kényszerítették rá őket a boiótiaiak, hogy Athénba költözzenek. Ott pedig olyan szentélyeket építettek, melyeknek szertartásai minden mástól különböznek, kiváltképp ilyen az Akháj Démétér szentélye és titkos tisztelete.
62. Beszámolván Hipparkhosz álomlátásáról és arról, hogy milyen eredetű volt a Gephüraiosz nemzetség, amelynek két tagja megölte Hipparkhoszt, visszatérek ahhoz a történethez, amelynek elbeszélésébe belekezdtem, vagyis hogy miképpen szabadultak meg az athéniak a türannoszoktól. Az athéniak türannosza Hippiasz volt, aki Hipparkhosz halála miatt még kegyetlenebbül uralkodott. Az athéni Alkmeónidák, akiket Peiszisztratosz utódai száműztek, valamint több száműzött társuk megkíséreltek fegyveres erővel visszatérni Athénba és visszaállítani a város szabadságát, de kudarcot vallottak, ezért aztán fallal megerősítették a Paionia feletti Leipszüdriont, ide bevették magukat és minden eszközzel harcoltak Peiszisztratosz fiai ellen. Szerződést kötöttek az ampliiktüónokka126, és vállalták, hogy felépítik a delphoi templomot, a mai ugyanis akkor még nem állt a helyén. Minthogy gazdagok és régtől előkelőek voltak, a tervezettnél sokkal nagyszerűbb templomot emeltek. A szerződés szerint például csak tufát kellett volna építőanyagnak használniuk, a homlokzati részt mégis paroszi márványból készíttették.
63. Az athéniak állítása szerint ezek az Alkmeónidák jó viszonyba keveredtek a delphoiakkal, és megvesztegették a Püthiát, hogy valahányszor Spártából jött emberek – hivatalos küldöttségek vagy akár magánemberek – járulnak elébe jóslatért, parancsolják meg nekik, hogy szabadítsák fel Athént. Minthogy tehát a lakedaimóniak mindenre csak ezt a választ kapták, hadsereg élén elküldték egy tekintélyes polgártársukat, Ankhimolioszt, Asztér fiát, hogy űzze el a Peiszisztratidákat, akikhez ugyan szoros vendégbarátság fűzte őket, az isteni parancsot mégis fontosabbnak tartották az emberi dolgoknál. A hadsereget hajón szállították át a tengeren. Ankhimoliosz tehát partra szállt Phaléronban, a Peiszisztratidák azonban idejében értesültek a vállalkozásról, és segítségül hívták a thesszaliaiakat, régi szövetségeseiket. A thesszaliaiak közösen úgy határoztak, hogy teljesítik az athéniak kérését, és ezer lovast küldtek segítségül királyuk, a konioni származású Kineasz vezetésével. Miután megérkeztek a szövetségesek, a Peiszisztratidák a következő haditervben állapodtak meg velük. Letarolták a phaléroni síkságot, és lovasütközetre alkalmas tereppé tették, aztán támadásba lendült a lovasság, és a legtöbb lakedaimónit, köztük Ankhimolioszt, megsemmisítette, az életben maradottakat pedig visszaűzte a hajókra. Így végződött a lakedaimóniak első hadjárata. Ankhimoliosz sírja ma is ott áll az attikai Alópekaiban, a künoszargészi Héraklész-szentély közelében.27
64. Most aztán már nagyobb sereget vetettek be a lakedaimóniak Athén ellen, amelynek vezére maga a király, Kleomenész, Anaxandridész fia volt. Ezúttal nem a tengertől, hanem a szárazföld felől támadtak. Alighogy betörtek Attikába, megtámadta őket a thesszaliai lovasság, akiket a lakedaimóniak megfutamítottak, és több mint negyven emberüket megölték, úgyhogy az életben maradt lovasok meg sem álltak Thesszaliáig. Kleomenész ezután előnyomult egészen a városig, és a szabadságra vágyó athéniak segítségével beszorította a türannosz híveit a Pelargikon falai mögé, és ostrom alá fogta.
65. Mindazonáltal a lakedaimóniak semmi szín alatt nem foglalhatták volna el a Peiszisztratidák menedékhelyét, hiszen nem voltak felkészülve az ostromra, a Peiszisztratidák pedig jól el voltak látva étellel-vízzel, így aztán az ostromlók néhány nap múlva kénytelenek lettek volna elvonulni Spártába. Az események azonban véletlenül úgy alakultak, hogy miközben az egyik félnek segítettek, a másiknak vesztét okozták. Az történt ugyanis, hogy a Peiszisztratidák gyermekei, mikor éppen biztonságos helyre akarták menekíteni őket, az ellenség kezére kerültek. Ez az esemény aztán a Peiszisztratidák összes tervét megsemmisítette, s gyermekeik kiadatása fejében elfogadták az athéniak minden feltételét, és kötelezték rá magukat, hogy öt napon belül elhagyják Attikát. A Szkamandrosz-parti Szigeionba költöztek, miután harminchat évig28 uralkodtak Athénban. Ők is Püloszból jöttek, és ugyanúgy Néleusz leszármazottai voltak, mint Kodrosz és Melanthosz, akik egykor bevándorolván az athéniak királyai lettek. Ezért is adta Hippokratész a Peiszisztratosz nevet fiának, Nesztor fiának, Peiszisztratosznak emlékére. Így szabadultak meg hát az athéniak a türannoszoktól. Most pedig azt fogom elbeszélni, milyen jeles dolgokat vittek végbe vagy éltek meg az athéniak, mielőtt Iónia elpártolt volna Dareiosztól, s a milétoszi Arisztagorasz Athénba ment volna, hogy az ottaniaktól segítséget kérjen.
66. Athén ugyan már korábban is erős város volt, de ekkor, a türannoszok uralmától megszabadulva, még hatalmasabb lett. Két férfiú tett szert különösen nagy befolyásra: az Alkmeónida nemzetségből származó Kleiszthenész (róla beszélik, hogy megvesztegette a Pütliiát), valamint az ugyancsak tekintélyes családból való Iszagorasz, Teiszandrosz fia, akinek őseit nem tudom megnevezni, de rokonai mindenesetre a Kariai Zeusznak áldoznak. Ezek ketten küzdöttek a hatalomért, s mikor Kleiszthenész alulmaradt, a néppel szövetkezett. Majd az eddigi négy athéni phülé helyett tízet szervezett:29 eltörölte az Ión négy fiától, Geleóntól, Aigikorésztól, Argadésztól és Hoplésztól származó nevüket, és más hazai hérószokról nevezte el őket, az egyetlen kivétel Aiasz volt, akit, bár nem itt született, mint szomszédot és szövetségest a többihez sorolt.
67. Eljárásával, azt hiszem, anyai nagyapjának, Sziküón türannoszának példáját követte, akinek szintén Kleiszthenész volt a neve. Ez a Kleiszthenész, háborúba keveredvén az argosziakkal, betiltotta a rhapszódosz-versenyeket, méghozzá a homéroszi költemények miatt, amelyek elsősorban Argoszt és az argosziakat éneklik meg. Le akarta továbbá rombolni Adrasztosznak, Talaosz fiának hérószszentélyét, amely Sziküón piacán állt és ma is ott áll, csak azért, mert Adrasztosz argoszi volt. Elment tehát Delphoiba, s megkérdezte, megtilthatná-e Adrasztosz tiszteletét. De a Püthia azt felelte, hogy Adrasztosz Sziküón királya volt, ő maga – Kleiszthenész – viszont közönséges gyilkos. Az isten tehát nem járult hozzá tervéhez, de hazatérése után egyre csak azon törte a fejét, milyen mesterkedéssel szüntethetné meg Adrasztosz tiszteletét. Amikor végre úgy érezte, hogy megtalálta a helyes megoldást, követekkel megüzente a boiótiai Thébaiba, hogy szeretné Sziküónba vitetni Melanipposznak, Asztakosz fiának hamvait, s a thébaiak beleegyeztek. Kleiszthenész, hazavitetve Melanipposz hamvait, a prütaneionban jelölt ki számára szent területet, s ott, a legbiztosabb helyen állíttatta fel oltárát. És – nem hallgathatom el – azért szerezte meg Melanipposz hamvait, mert ez a Melanipposz halálos ellensége volt Adrasztosznak, aki meggyilkolta Melanipposz testvérét, Mékiszteuszt és vejét, Tüdeuszt. Kleiszthenész tehát azzal, hogy szent helyet jelölt ki Melanipposznak, megfosztotta Adrasztoszt a neki járó áldozatoktól és szertartásoktól és Melanipposznak adta őket. Pedig a sziküóniak nagy tiszteletben tartották addig Adrasztoszt, mert Sziküón földje egykor Polübosz birtoka volt, Adrasztosz pedig Polübosz egyik leányának volt a fia. Amikor Polübosz meghalt fiú utód nélkül, Adrasztoszra hagyta az uralmat. Sokféle szertartással áldoztak hát a sziküóniak Adrasztosznak, s még tragikus kardalokat is énekeltek tiszteletére, amelyekkel nem Dionüszoszt, hanem Adrasztoszt ünnepelték. Kleiszthenész azonban elrendelte, hogy a kardalok attól fogva Dionüszoszról szóljanak, a többi szertartással pedig Melanipposzt tiszteljék meg.
68. Így vetett hát véget Adrasztosz tiszteletének. De megváltoztatta a dór phülék nevét is, hogy ebben se hasonlítsanak az argosziakra a sziküóniak, akiket ráadásul rútul meg is csúfolt, mert phüléik nevét a szamár és a disznó szóból alkotta meg, a megfelelő végződés hozzáfűzésével. Csupán saját phüléjével tett kivételt, amelyet Arkhelaosznak (a népen uralkodó) nevezett, a többiek viszont ilyen neveket kaptak: Hüaták (disznótik), Oneaták (szamaroncok), valamint Khoireaták (malaciak). S ezeket a neveket nemcsak Kleiszthenész alatt viselték a phülék, hanem még hatvan évig a halála után is. Csak ekkor szánták rá magukat változtatásra és vették fel a Hülleisz, Pamphüloi és Dümanatesz nevet, az újonnan szervezett negyedik phülét pedig Adrasztosz fia, Aigialeusz után Aigialeisznak nevezték el.30
69. Így járt el tehát a sziküóni Kleiszthenész. Az athéni Kleiszthenész pedig – a sziküóni türannosz leányának fia, aki nagyapja nevét viselte – alighanem az iónokat nézte le, s hogy az athéniaknak ne ugyanolyan phüléi legyenek, mint az iónoknak, úgy járt el, mint a vele azonos nevű Kleiszthenész. Megnyervén pedig az addig minden jogától megfosztott athéni nép rokonszenvét, megnövelte a phülék számát, Új nevet adott nekik, az addigi négy phülarkhosz helyett tízet jelölt ki, s a démoszokat a tíz phülébe osztotta be. A nép megnyerésével aztán sokkal nagyobb befolyásra tett szert, mint politikai ellenfelei.
70. Így hát Iszagorasz húzta a rövidebbet, de nem késlekedett a válasszal, hanem segítségül hívta a lakedaimóni Kleomenészt, akihez a Peiszisztratidák ostroma óta vendégbarátság fűzte, bár Kleomenész a szóbeszéd szerint gyakran meglátogatta Iszagorasz feleségét. Kleomenész először is követet küldött Athénba azzal a követeléssel, hogy Kleiszthenész és több más athéni polgár, akiket "átkozottaknak" nevezett, hagyják el azonnal a várost. Az üzenetet Iszagorasz sugallta, ama gyilkosságot ugyanis az Alkmeónidák és összeesküvő társaik követték el, Iszagorasznak és párthíveinek viszont nem volt része benne.
71. Hogy ezeket az athéniakat "átkozottaknak"31 nevezték, annak ez volt az oka. Élt egykor egy Külón nevű athéni ember, aki az olümpiai versenyjátékokon győzelmet aratott. Ez az ember türannosz szeretett volna lenni, összeállt hát néhány vele egykorú társával és el akarta foglalni az Akropoliszt. Tervük nem sikerült, s oltalomkeresők gyanánt az istennő oltárához menekültek, de elhurcolták őket a naukrariák elöljárói, Athén akkori kormányzói, akiknek a halálbüntetésen kívül mindenhez joga volt. Ennek ellenére megölték az oltalomkeresőket, s a gyilkosság bűne aztán az Alkineónidákat terhelte. Mindez azonban még Peiszisztratosz uralma előtt történt.
72. Kleomenész tehát azt követelte üzenetében, hogy Kleiszthenész és az "átkozottak" hagyják el a várost. Kleiszthenész erre önként eltávozott, Kleomenész pedig egy kis sereg élén hamarosan bevonult Athénba, s megérkezvén száműzte azt a mintegy hétszáz "átkozott" családot,32 akiket Iszagorasz megjelölt. Majd fel akarta oszlatni a tanácsot és az ügyek intézését Iszagorasz háromszáz hívére bízni, a tanács azonban ellenállt és megtagadta az engedelmességet. Ekkor Kleomenész, Iszagorasz és párthíveik hatalmukba kerítették az Akropoliszt. Az athéniak összefogtak és két napon át ostromolták őket, a harmadik napon aztán ünnepélyesen fegyverszünetet kötöttek, s az összes lakedaimóni kivonult a városból. Így teljesedtek be a jóshely Kleomenészre vonatkozó szavai. Kleomenész ugyanis, mikor felhatolt az Akropoliszra, hogy hatalmába kerítse, jóslatkérőként be akart menni az istennő szentélyébe. Mielőtt azonban átléphette volna a küszöböt, a papnő felemelkedett ülőhelyéről, és így szólt hozzá: "Távozz innen, lakedaimóni idegen, kerüld el a szentélyt, mert dór embernek tilos belépnie ide!" Mire Kleomenész így felelt: "Asszony, nem vagyok én dór, hanem akháj." Nem hallgatott az isteni hangra és belépett, később aztán – mint említettem – el is kellett vonulnia a lakedaimóniakkal. A többieket az athéniak elfogták és kivégezték, köztük a delphoi Timaszitheoszt, akinek roppant bátorságáról és hatalmas erejéről sokat mesélhetnék. Ezeket a férfiakat tehát elfogták és kivégezték.
73. Majd az athéniak hazahívták Kleiszthenészt és a Kleomenész által száműzött hétszáz családot, s követeket küldtek Szardiszba, hogy kössenek szövetséget a perzsákkal, mert a lakedaimóniak és Kleomenész támadásától tartottak. Szardiszba érkezvén a követek előadták a rájuk bízottakat, Artaphrenész, Hüsztaszpész fia, Szardisz helytartója pedig megkérdezte tőlük, hogy kik ők és milyen földön laknak, ha már a perzsák szövetségét kérik. Amikor az athéniak válaszoltak, röviden, de velősen kifejtette: ha adnak földet és vizet Dareiosz királynak, hozzásegíti őket a szövetséghez, ha nem, már indulhatnak is haza. Megtanácskozván a követek a dolgot, azt mondták, hogy adnak, mert nagyon meg akarták kötni a szövetséget.33 Hazatértük után azonban az otthoniak kárhoztatták őket döntésükért.
74. Kleomenész pedig, abban a biztos hiszemben, hogy az athéniak szóval és tettel egyaránt súlyosan megsértették, hozzálátott, hogy az egész Peloponnészoszról sereget gyűjtsön. Célját persze nem árulta el, valójában azonban bosszút akart állni az athéni népen, s a nyakukra akarta ültetni türannoszként azt az Iszagoraszt, akivel együtt vonult el az Akropoliszról. Nagy sereg élén tehát betört Eleusziszba, közben a boiótiaiak, akiket rávett erre, Oinoét és Hüsziait, Attika két határközségét foglalták el, a khalkisziak pedig Attika más területeit támadták meg és pusztították. A mindenfelől szorongatott athéniak úgy határoztak, hogy a boiótiaiakkal és a khalkisziakkal később számolnak le, és az Eleusziszban portyázó peloponnészosziak ellen indultak seregükkel.
75. Kis híján elkezdődött a csata, amikor a korinthosziak tanácsot ülvén rájöttek, hogy igazságtalan ügyet támogatnak, s véleményüket megváltoztatva elvonultak. Példájukat követte a lakedaimóni sereg másik vezére, Démaratosz, Arisztón fia is, aki ugyancsak királya volt a spártaiaknak, s eladdig sosem került nézeteltérésbe Kleomenésszal. Ennek a véleménykülönbségnek lett aztán a következménye az a spártai törvény, hogy a két király sohasem vonulhat egyszerre hadba, holott addig mindig mind a kettő kivonult. S akárcsak a két király egyike, a Tündaridák egyike is otthon maradt, holott korábban mint oltalmazókat mindig mindkettőt elvitték a háborúba.34
76. Az Eleusziszban összegyűlt többi szövetséges, látván, hogy a lakedaimóni királyok összekülönböztek, a korinthosziak pedig elvonultak a csatatérről, felkerekedett és gyorsan hazament. A dórok ekkor már negyedízben jártak Attikában: korábban kétszer haddal jöttek, kétszer pedig az athéni nép hívására. Először akkor törtek be, amikor gyarmatvárost alapítottak Megarában – ezt a hadjáratot az athéniak, igen helyesen, Kodrosz uralkodására teszik. Másodszor és harmadszor azért vonultak át Spártából, hogy segítsenek elkergetni a Peiszisztratidákat. Negyedszer pedig most, Kleomenész vezetésével szállták meg Eleusziszt. Ez volt tehát a dórok negyedik betörése Attika földjére.
77. Amikor hát ilyen dicstelenül véget ért a hadjárat, az athéniak bosszút fogadtak, és először a khalkisziak ellen vonultak. A boiótiaiak azonban az Euriposzhoz siettek, hogy támogassák a khalkisziakat. Az athéniak erre úgy döntöttek, hogy nem a khalkisziakat, hanem boiótiai szövetségeseiket támadják meg először. Az ütközetben nagy győzelmet arattak a boiótiaiak felett, sokukat megölték, hétszázukat pedig fogságba vetették. Még ugyanaznap átkeltek Euboiába, összecsaptak a khalkisziakkal, őket is legyőzték, majd négyezer telepest küldtek a lótenyésztők földjére. (Lótenyésztőnek a leggazdagabb khalkisziakat nevezték.) Itt is foglyokat ejtettek, akiket a boiótiaiakkal együtt láncra verve őriztek, idővel azonban fejenként két mina váltságdíjért szabadon bocsátottak. A foglyok emlékül felfüggesztették láncaikat az Akropoliszon, s ezek még az én időmben is ott lógtak a templom nyugati oldalával szemben a méd tűzvészben megperzselődött falakon. Az athéniak a váltságdíjak tizedéből négylovas bronz harci szekeret csináltattak, amelyet az Akropoliszon helyeztek el fogadalmi ajándékul, a Propülaiától balra, ezzel a felirattal:

Győzve Boiótia és ádáz Khalkisz hadinépén 
ült diadalt nagy Athén hősi szívű serege.
Győzött rajtuk a kard, s zsákmányunk egytizedéből 
lett tied áldozatul, Pallasz, e négyfogatú.

78. Így terebélyesedett Athén hatalma. S nemcsak ez az egyetlen példa bizonyítja, hanem nagyon sok más, hogy az egyenjogúság nagyszerű dolog. Amíg az athéniak nyakán türannoszok ültek, egyetlen szomszédjukat sem tudták legyőzni, amikor azonban megszabadultak a türannoszoktól, mindenkit túlszárnyaltak. Mert az elnyomás idején nyilvánvalóan szántszándékkal rosszul harcoltak a türannoszok érdekeikért, miután azonban szabaddá lettek, egyetlen polgár sem kímélte az erejét, hiszen a saját ügyéért harcolt.
79. Így állt a helyzet az athéniakkal. Közben a thébaiak jóslatért folyamodtak, hogy bosszút állhassanak az athéniakon. Amikor azonban megkérdezték a Püthiát, azt a választ kapták, hogy egyedül nem fognak tudni hosszút állni, de terjesszék a dolgot a népgyűlés elé, és folyamodjanak a szomszédaikhoz segítségért. Mikor tehát a jóslatkérők visszatértek, a népgyűlés elé álltak, a thébaiak pedig, hallván, hogy a szomszédaiktól kell segítséget kérniük, így beszéltek: "Vajon nem Tanagra, Koróneia és Theszpiai népe lakik hozzánk a legközelebb? De hiszen ezek máskor is készségesen mellénk álltak minden háborúban. Mi értelme lenne tőlük kérnünk segítséget? Gondoljuk meg, hátha valami másra céloz az isteni jósszó!"
80. Miközben így tanakodtak, az egyik thébaiban megvilágosodott a jóslat értelme, és így szólt: "Úgy gondolom, megértettem, hogy mire céloz a jóslat. A monda szerint Aszóposznak két leánya volt, Thébé és Aigina. Az isteni jóslat tehát a két nővérre céloz, s az aiginaiaktól kell segítséget kérnünk." A napnál is világosabb volt, hogy ennél jobb javaslattal senki nem fog előállni, ezért hát tüstént követeket küldtek az aiginaiakhoz, és a jóslat értelmében segítséget kértek tőlük. Kérésükre azt a választ kapták, hogy az aiginaiak készek elküldeni az Aiakidákat.35
81. Bíztak a thébaiak az Aiakidák támogatásában, s felvették a harcot az athéniakkal, de súlyos vereséget szenvedtek. Ekkor visszaküldték az Aiakidákat, és katonákat kértek. Az aiginaiak ekkor ugyan nagy gazdagságban éltek, de nem felejtették még el, hogy régebben az athéniak jogtalanságokat követtek el ellenük, ezért a thébaiak kérésére hadüzenet nélkül megtámadták Athént. Kihasználva, hogy az athéniak éppen a boiótiaiakkal vannak elfoglalva, hosszú hajókon Attika ellen indultak, s előbb Phaléront, majd a tengerparti községeket végigrabolva érzékeny károkat okoztak az athéniaknak.
82. Az aiginaiak és az athéniak régi gyűlölsége pedig a következő okokból eredt. Epidauroszban nem hozott a föld termést, az epidaurosziak tehát jóslatot kértek Delphoiban a csapás felől. A Püthia azt parancsolta, hogy emeljenek szobrot Damiának és Auxésziának, akkor majd sorsuk kedvezőre fordul. Ekkor az epidaurosziak megkérdezték, hogy kőből vagy bronzból készüljenek-e a szobrok, de a Püthia azt mondta, hogy egyikből sem, hanem nemesített olajfából. Az epidaurosziak megkérték az athéniakat, engedjék meg, hogy kivágják néhány olajfájukat, mert az ottani fákat tartották a legszentebbnek. A hagyomány szerint nem is nőtt olajfa akkoriban máshol, csak Athénban. Az athéniak megadták az engedélyt, azzal a feltétellel, ha az epidaurosziak minden évben áldozatot visznek Athénba Poliasznak és Erekhtheusznak. Megígérték, teljesült a kérésük, fölállították az olajfából faragott szobrokat:36 s attól fogva a föld meghozta a termést, az epidaurosziak pedig teljesítették az athéniaknak tett ígéretet.
83. Addig az aiginaiak az epidaurosziak alattvalói voltak, s még jogi vitáik elintézésére is Epidauroszba kellett menniük. Ekkor azonban hajókat építettek, s efölötti gőgjükben elpártoltak az epidaurosziaktól. Ellenségeikké lettek, s mint a tenger urai mindenfelé ártani akartak nekik. Nem átallották elrabolni Damia és Auxészia szobrát és felállítani a maguk földjének kellős közepén, egy Oia nevű helyen, a várostól úgy húszsztadionnyi távolságra. Amikor a két szobrot a mondott helyen felállították, tiszteletükre engesztelő áldozatokat tartottak és gúnydalokat éneklő női kórusokat37 léptettek fel, de a két istennő kórusának vezetésére tíz-tíz férfit jelöltek ki. Ezek a kórusok sosem a férfiakat gúnyolták, hanem mindig csak az ottani asszonyokat. Ugyanezek a szertartások az epidaurosziaknál is megvannak, de ők még olyan titkos szertartásokat is végeznek, amelyekről nem szabad beszélni.
84. A szobrok elrablása után az epidaurosziak nem teljesítették az athéniaknak tett ígéretüket. Erre az athéniak követek útján fenyegetőztek, de az epidaurosziak bebizonyították, hogy nincs mit követelniük, hiszen amíg a szobrok az ő földjükön álltak, a megállapodás szerint eleget tettek kötelezettségüknek, de a szobrok elrablása után nem tartoznak semmivel. Forduljanak az athéniak az aiginaiakhoz, hiszen a szobrok most azoknál vannak. Erre az athéniak Aiginába küldtek, és követelték a szobrok viaszadását, de az aiginaiak azt válaszolták, hogy nekik semmi dolguk nincs az athéniakkal.
85. Az athéniak azt állítják, hogy követelésük bejelentése után elküldték Aiginára néhány polgárukat egy három evezősoros hajón. Ezek közös erővel megpróbálták a náluk nőtt fából faragott szobrokat leemelni a talapzatról, hogy elszállítsák őket. Nem boldogultak, ezért kötelet fontak a szobrok köré, és éppen mikor elvonszolták volna őket, dörögni kezdett az ég, és megnyílott a föld. A hajó legénységét megszállta az őrület, ellenség módjára egymást kezdték kaszabolni, míg utoljára egyetlenegy ember maradt életben, s tért meg Phaléronba.
86. Az athéniak szerint ez történt. Az aiginaiak viszont azt állítják, hogy az athéniak nem egyetlen hajóval érkeztek, hiszen egy-két hajóval ők is elbánnak, még ha nincs hajóhaduk is. Az athéniak, igenis, sok hajóval jöttek, úgyhogy ők kénytelenek voltak meghátrálni, és nem bocsátkoztak tengeri csatába. Azt már nem tudták világosan elmagyarázni, hogy azért hátráltak-e meg, mert féltek a vereségtől, vagy pedig előre eltökélten tették, amit tettek. Úgy mesélik, az athéniak, nem találván ellenállásra, kiszálltak a hajókból, a szobrokhoz mentek, de mert nem tudták őket elmozdítani, köteleket kötöttek rájuk, hogy elvontassák őket. S vonszolódás közben a szobrok – alig hiszem, de más talán hihetőnek találja a hagyomány alapján – térdre hulltak, s attól fogva a mai napig ilyen helyzetben vannak. Így tettek hát az athéniak. Majd arra a hírre, mondják az aiginaiak, hogy az athéniak meg akarják őket támadni, szövetséget kötöttek az argosziakkal. S mikor az athéniak kikötöttek Aiginán, odajöttek az argosziak, hogy Aigina lakóinak segítséget nyújtsanak. Epidaurosz felől titokban keltek át a szigetre, elvágták az athéniak útját, megakadályozták, hogy visszavonulhassanak a hajókra, majd megrohanták őket. S ekkor dördült meg a menny és nyílt meg a föld.
87. Így mesélik az argosziak és az aiginaiak. S annyiban az athéniak története is megegyezik az ő változatukkal, hogy csak egyetlen athéni tudott visszamenekülni Attikába. Az argosziak állítása szerint ők semmisítették meg az athéniak táborát s hagytak életben egyetlen szál embert. Az attikaiak szerint viszont az isten pusztította el embereiket, és még az az utolsó ember sem maradt meg, hanem a következő módon végezte. Mikor elküldték Athénba, hogy adja hírül a vereséget, tudomást szereztek jöveteléről az Aiginánál harcoló férfiak asszonyai, körülfogták, s haragjukban, hogy annyi sok férfi közül csak ez az egy menekült meg, mindegyik szúrt rajta egyet a köpenye kapcsával, miközben faggatta, hogy mit is tud az ő férje felől. Az attikaiak szerint ez az ember így végezte. Az athéniak váltig hajtogatják, hogy amit az asszonyok csináltak, az még a vereségnél is szörnyűbb, s mivel sehogy sem tudták megbüntetni őket, elrendelték, hogy attól fogva ión ruhában járjanak. Korábban ugyanis az athéni nők dór ruhát viseltek, amely nagyon hasonlít a korinthoszihoz. S azért kell most vászonkhitónt38 hordaniuk, mert ahhoz nincs szükség ruhakapcsokra.
88. Persze az az igazság, hogy ez a legrégibb fajta viselet nem ión, hanem karfai eredetű, egykor ugyanis a hellén nők abban a ruhában jártak, amelyet ma dór viseletnek nevezünk. Állítólag az argosziak és aiginaiak is ezért parancsolták meg a nőknek, hogy az addiginál másfélszer nagyobb ruhakapcsokat viseljenek, s a különböző istenszentélyekben a nőknek elsősorban ruhakapcsaikat kell felajánlaniuk. Tilos továbbá mindennemű attikai tárgyat felajánlani a szentélyekben, még az agyagedényt is, sőt azt is kimondja a törvény, hogy inni is csak az ő földjükön készült edényből39 szabad.
89. Az argoszi és aiginai asszonyok tehát még az én időmben is nagyobb kapcsokat hordanak, Athén-gyűlöletük miatt. Az athéniak és aiginaiak ellenségeskedése tehát az imént leírt módon kezdődött. Így az aiginaiak, mikor a thébaiak hozzájuk fordultak, szívesen siettek a boiótiaiak segítségére, mert nem feledkeztek el a szobrok esetéről. Amikor az aiginaiak végigdúlták Attika tengerparti vidékeit, és az athéniak el akartak indulni ellenük, jóslatot kaptak Delphoiból, hogy türtőztessék magukat harminc évig az aiginaiak jogtalankodása után, a harmincegyedik évben jelöljenek ki Aiakosznak szent területet, s akkor megindíthatják az aiginaiak ellen a háborút. Ha így tesznek, siker koronázza útjukat, de ha rögtön támadnak, hiába foglalják el a szigetet, sok nagy csapást fognak elszenvedni és okozni. Az athéniak a jóslat hallatán azonnal szentélyt építettek Aiakosznak, amely ma is ott áll a piactéren, de abba a jóslatba, hogy harminc évig kell tétlenül tűrniük az aiginaiak jogtalanságait, nem nyugodtak bele.
90. Nagyban készülődtek a bosszúra, de a lakedaimóniak megakadályozták őket a cselekvésben. A lakedaimóniak ugyanis ekkor tudták meg, hogy miképpen jártak el az Alkmeónidák a Püthiával, s miképpen a Püthia ővelük és a Peiszisztratidákkal, így hát kétszeresen is felháborodtak. Egyrészt, amiért az ő vendégbarátaikat száműzték otthonukból, másrészt, amiért az athéniak még csak hálát sem mondtak nekik. Különben még az a jóslat is nyugtalanította őket, hogy az athéniaktól sok jogtalanságot kell majd eltűrniük: ezt a jóslatot ugyanis korábban nem ismerték, csak akkor szereztek róla tudomást, amikor Kleomenész elvitte Spártába. Azokat a jóslatokat ugyanis, amelyeket a Peiszisztratidák kaptak, de elűzetésük után a szentélyben hagytak, Kleomenész megtalálta és elvitte az athéni Akropoliszról.
91. A lakedaimóniak tehát megszerezték a jóslatokat, és rájöttek, hogy az athéniak hatalma növekvőben van, s eszük ágában sem lesz nekik engedelmeskedni. Fontolóra vették hát, hogy ha Attika népe felszabadulna, olyan hatalmassá lehetne, mint ők, a türannoszuralom alatt azonban gyenge és alázatos lenne. Mindezt végiggondolva, elküldtek a Hellészpontosz partján fekvő Szigeionba Peiszisztratosz fiáért, Hippiaszért – mert annak idején oda menekültek a Peiszisztratidák. Amikor Hippiasz megérkezett a hívásra, a spártaiak, összegyűjtve szövetségeseik képviselőit, így beszéltek: "Szövetséges harcostársaink! Először is be kell vallanunk, hogy hibát követtünk el. Mert csalfa jóslatoknak hitelt adva száműzettük hazájukból legkedvesebb vendégbarátainkat, akiknek segítségével féken tartottuk az athéniakat, aztán kezére adtuk a várost a köznépnek, amely hálátlanul viselkedett, és mihelyt megkapta tőlünk a szabadságot, tüstént megszerezte mellé a hatalmat is, és bennünket, valamint királyunkat gyalázatos módon elkergetett. S most is csak egyre növekszik hírnevük és hatalmuk, mint ahogy szomszédaik, a boiótiaiak és a khalkisziak már tapasztalhatták, s mint ahogy ezután mindenki tapasztalni fogja, aki megsérti őket. Minthogy tehát a múltkor hibáztunk, veletek együtt mindent el kell követnünk, hogy a hibánkat jóvátegyük és sérelmünket megtoroljuk. Azért hívtuk ide Hippiaszt, és azért hívtunk el benneteket a városaitokból, hogy közös döntés alapján közös hadsereggel vigyük őt vissza Athénba, s adjuk vissza neki, amit elvettünk tőle."
92. Így beszéltek a spártaiak. A szövetségesek legtöbbje azonban nem helyeselte a tervet, de hallgatott, csak a korinthoszi Szósziklész emelkedett szólásra.
"Előbb kerül az ég a föld alá s a föld az égre, előbb lakoznak az emberek a tengerben s a halak az emberek helyén, mint hogy ti, lakedaimóniak, megszüntetnétek városotokban az egyenlőséget és bevezetnétek a türanniszt, amelynél istentelenebb és kegyetlenebb dolog égen-földön nem akad. Ha a türannoszuralmat tartjátok jónak, először a magatok városában honosítsátok meg ezt a kormányformát, és csak aztán próbáljátok másoknál bevezetni. Ti azonban, akiknek semmi tapasztalata nincs a türannisz felől, s akik gondosan ügyeltek rá, hogy soha fel ne üthesse Spártában a fejét, igazságtalanul bántok szövetségeseitekkel. Volna csak annyi tapasztalatotok, amennyi nekünk, bizonyára hasznosabb javaslattal állnátok elő, mint ez a mostani.
Korinthosz városában egykor az uralom a kevesek, a Bakkhiada nevű nemzetség kezén volt, ők kormányozták a várost, s a család tagjai egymás közt házasodtak. Az egyik családtagnak, Amphiónnak volt egy Labda nevű sánta leánya, akit a Bakkhiada nemzetségből senki nem akart feleségül venni, úgyhogy végül a Petra községből való Éetiónhoz, Ekhekratész fiához adták, aki lapitha volt és Kaineusz nemzetségéhez tartozott. Ennek az Éetiónnak sem ettől az asszonytól, sem mástól nem született gyermeke, ezért elment Delphoiba. Alig lépett a szentélybe, azonnal megszólította a Püthia:

Éetión, kellő módon kit senki se tisztel;
Labda teherben van, s szirtet szül, mely lezuhanva 
zúzza le zsarnokait, s mint kell, szétrontja Korinthoszt.

Tudomást szereztek a jóslatról a Bakkhiadák, akik már régebben is hallottak egy Korinthoszra vonatkozó jóslatot, csak épp nem tudták megfejteni; pedig ugyanarra célzott, mint az, amelyet most Éetión kapott. Ez a következőképpen hangzott:

Terhes a bércen a sas, de oroszlánt szül a világra, 
véres-erőszakosat, térdét ki megoldja sokaknak.
El ne feledd ezt, nép, aki laksz a korinthoszi dombos 
tájon az elragadó Peirénének vize mellett!

A Bakkhiadák tehát nem értették ezt a régebbi jóslatot, mihelyt azonban tudomást szereztek Éetión jóslatáról, rögtön megértették a korábbit is, amely szintén Éetiónra célzott. Jól értették hát a jóslatot, de nem tettek semmit, mert az volt a tervük, hogy ha Éetiónnak fia születik, végeznek vele. Mikor megszült az asszony, mindjárt elküldtek tíz embert abba a községbe, ahol Éetión lakott, hogy végezzenek a gyermekkel. Elment hát a tíz ember Petrába, s belépvén Éetión házába, azonnal a csecsemő után kérdezett. Labda, aki még csak nem is sejtette, miért jöttek, azt hitte, az apja miatt kíváncsiak a gyerekre, előhozta hát a csecsemőt és az egyik férfinak odaadta. A tíz ember már az úton megegyezett, hogy amelyikük először kézbe veszi a kisfiút, azonnal a földhöz is vágja. Ahogy aztán Labda kihozta a gyermeket, a csöppség, mintegy isteni sugallatra, rámosolygott az idegenre, aki a kezébe vette. Amikor meglátta ezt az ember, megszánta a gyermeket és odaadta a másodiknak, az meg a harmadiknak. Így járt a gyermek kézről kézre mind a tízük között, de egyik sem volt képes megölni. Végül visszaadták a kisfiút az anyjának és elmentek, de a kapuban szitkozódni kezdtek, egymást okolták, hogy nem jártak el a megállapodás szerint, a legjobban persze azt szidták, aki először vette karjába a gyermeket. Végül úgy döntöttek, hogy visszamennek, most már közösen végrehajtják a gyilkosságot. De a végzet rendelése az volt, hogy Éetión ivadéka legyen a Korinthoszt sújtó csapás okozója. Mert Labda ott állt a kapu mögött, s kihallgatta minden szavukat, és megijedt, hogy másodszor már nem lesznek olyan jóindulatúak, ezért gyorsan elrejtette a csecsemőt egy olyan helyre, ahol biztosan nem fogják keresni: a ládába. Mert jól sejtette, hogy ha visszajönnek, minden zugot felkutatnak a gyermek után, és úgy is történt. Az emberek visszajöttek, felforgatták a házat, de nem találták a kisgyermeket. Végül úgy döntöttek hát, hogy hazamennek, és megbízóiknak majd azt jelentik, hogy mindenben a parancsuk szerint jártak el. Haza is mentek, és csakugyan úgy adták elő a történteket. Idővel Éetión fia felnőtt, s a ládáról (küpszelé) a Küpszelosz nevet kapta. Férfivá serdülvén jóslatért fordult Delphoihoz, de kétértelmű jóslatot kapott. Mégis bízott benne, megtámadta és el is foglalta Korinthoszt. A jóslat a következőképpen hangzott:

Boldog férfi, ki most szentelt palotámba beléptél, 
Küpszelosz Éetidész, ki Korinthosznak fejedelme 
lesz majd sarjaival, de ezeknek sarjai már nem.

Így szólt a jóslat. Mikor aztán Küpszelosz elnyerte a türanniszt, olyan ember lett, hogy sok korinthoszi polgárt száműzött, még többet megfosztott nemcsak vagyonától, hanem még az életétől is. Harmincévi uralkodás után szerencsésen fejezte be életét, s a trónon fia, Periandrosz követte.40 Ez a Periandrosz szelídebb módszerekkel uralkodott ugyan atyjánál, később azonban, mikor egy követség útján kapcsolatba került Thraszübulosszal, Milétosz türannoszával, még Küpszelosznál is sokkal vérszomjasabb lett. Mert elküldte egy emberét Thraszübuloszhoz, és megkérdeztette tőle, hogy milyen eszközökkel kormányozhatná a legjobban a várost. Thraszübulosz pedig kisétált Periandrosz követével a városból a gabonaföldekre, s a vetés közt járkálva egyre csak arról kérdezgette a követet, hogy milyen körülmények között jött ide Korinthoszból. Ha beszélgetés közben olyan kalászt látott, amely kimagaslott a többi közül, azonnal levágta és félrehajította, és a séta közben valósággal letarolta a vetés legvirulóbb és legsűrűbben sarjadzó részét, majd egyetlen szónyi válasz nélkül elbocsátotta a követet. Amikor a követ hazaérkezett Korinthoszba, Periandrosz mohó kíváncsisággal megkérdezte, hogy milyen tanácsot kapott Thraszübulosztól. Erre a követ elmondta, hogy Thraszübulosz egyetlen szónyi üzenetet nem küldött, s nagyon is csodálkozik, hogy Periandrosz miért küldte őt egy nyilvánvalóan eszelős emberhez, aki szántszándékkal pusztítja a saját vagyonát, és elbeszélte, hogy mit tapasztalt Thraszübulosz társaságában.
Periandrosz pedig tüstént felfogta, hogy mit jelentett Thraszübulosz viselkedése, és mit tanácsol általa: ölesse meg a város legkiemelkedőbb polgárait. S attól fogva kegyetlensége nem ismert határt, s minden polgárral végzett, akit Küpszelosz elmulasztott száműzni vagy meggyilkolni. Egy szép napon a felesége, Melissza miatt arra kényszerítette az összes korinthoszi asszonyt, hogy vetkőzzék meztelenre. Az történt ugyanis, hogy nem találván egy vendégbarátja zálogát, jóslatért küldött Theszprótiába, az Akherón folyó melletti halottidéző helyre. Meg is jelent Melissza szelleme, és azt mondta, hogy nem árulhatja el a zálog helyét, mert ruhátlanul didereg, a vele temetett ruhákat ugyanis nem égették el, ezért nem veheti hasznukat. S hogy igazat beszél – folytatta –, arról meg fog bizonyosodni Periandrosz, ha megmondják neki, hogy a kenyeret hideg kemencébe vetette. Jelentették ezt Periandrosznak (aki jól értette a jelképet, mert közösült Melissza holttestével), és hírnök útján elrendelte, hogy az összes korinthoszi asszony gyűljön össze Héra szentélyében. Az asszonyok, mintha ünnep volna, felvették a legszebb ruhájukat és összegyűltek. Periandrosz ekkor felsorakoztatta testőreit, és megparancsolta, hogy minden asszony, szabad és rabszolga egyaránt, vetkőzzön le. Majd egy gödörbe hordatta a ruhákat, s Melissza nevének idézése közben elégettette. Mikor ezt megtette, másodszor is elküldött jóslatért, s akkor Melissza árnya elárulta a helyet, ahova a vendégbarát zálogát elrejtette.
Lássátok meg, lakedaimóniak, ilyen a türannisz, ilyen tettekre képes! Mi, korinthosziak, már azon is elcsodálkoztunk, hogy egyáltalán elküldtetek Hippiaszért, szavaitoktól azonban még jobban megdöbbentünk. Kérve kérünk benneteket, a hellén isteneket tanúul híva, ne állítsátok vissza a városokban a türanniszt! Ha pedig nem álltok el szándékotoktól, s minden jogot lábbal tiporva visszaadjátok Hippiasznak a türannoszi hatalmat, legalább azt vegyétek tudomásul, hogy mi, korinthosziak, tiltakozunk ellene!"
93. Így beszélt Szósziklész, a korinthosziak követe. Majd Hippiasz emelkedett válaszra, és ugyanazokra az istenekre hivatkozva kijelentette: a leginkább a korinthosziak fognak vágyakozni a Peiszisztratidák után azokban a végzetes napokban, amikor majd sérelmeket szenvednek el az athéniaktól. (Azért válaszolt ilyen módon, mert a halandók közül ő értett a legjobban a jóslatok értelmezéséhez.) A többi szövetséges egy ideig némán ült, de Szósziklész őszinte szavai után ők is felszólaltak, és valamennyien a korinthosziak véleményéhez csatlakoztak, alaposan a lelkére kötve a lakedaimóniaknak, hogy sehol ne próbálják megváltoztatni az államrendet.
94. Így aztán nem lett semmi a dologból. Mikor Hippiasz távozóban volt, Amüntasz makedón király felajánlotta neki lakhelyül Anthemusz városát, a thesszaliaiak pedig Iólkoszt, ő azonban egyik ajánlatot sem fogadta el, hanem visszatért Szigeionba. Ezt a várost még Peiszisztratosz foglalta el haddal a mütilénéiektől, s hatalmába kerítvén, törvénytelen fiát, Hégészisztratoszt tette meg a város türannoszává, akinek anyja argoszi asszony volt. Hégészisztratosz azonban nem élvezhette zavartalanul a Peiszisztratosztól örökölt hatalmat, mert viszálykodás tört ki az Akhilléión városában lakó mütilénéiek és a Szigeionban tartózkodó athéniak között. A mütilénéiek ugyanis maguknak követelték a területet, az athéniak viszont, kétségbe vonván ezt a jogukat, egyre azt bizonygatták, hogy az aioloknak semmivel sincs több joguk Ilion földjére, mint nekik vagy bármely más hellén törzsnek, amely segítséget nyújtott Menelaosznak Helena elrablásakor.
95. Ennek a háborúnak a csatáiban sok minden történt. Az egyik összecsapás alkalmával például maga Alkaiosz, a költő is megfutamodott, s fegyverei az athéniak kezére kerültek, akik Szigeionban Athéna szentélyében függesztették fel őket. Alkaiosz meg is írta az esetet az egyik költeményében, amelyet elküldött Mütilénébe, hogy barátjának, Melanipposznak tudtára adja sorsa szerencsétlen fordulatát. Végül Periandrosznak, Küpszelosz fiának sikerült összebékítenie a mütilénéieket és az athéniakat, mikor rábízták a döntést. Olyan ítéletet hozott, hogy mindegyik fél tartsa meg azt a területet, amely éppen a birtokában van. Így került hát Szigeion athéni fennhatóság alá.
96. Amikor Hippiasz visszament Lakedaimónból Ázsiába, fáradhatatlanul dolgozni kezdett a maga érdekeiért. Bevádolta az athéniakat Artaphrenésznél, s minden törekvése arra irányult, hogy az athéniakat a maga és Dareiosz alattvalóivá tegye. Mikor az athéniak hírt kaptak Hippiasz törekvéseiről, követeket küldtek Szardiszba, és meghagyták, hogy bírják rá a perzsákat: ne teljesítsék a száműzött athéniak kívánságait. Artaphrenész azonban rájuk parancsolt, hogy ha békében akarnak élni, fogadják vissza Hippiaszt. Az athéniak nem tettek eleget a felszólításnak, és úgy határoztak, hogy nyíltan szembeszállnak a perzsákkal.
97. Éppen hogy meghozták a határozatot és nyíltan a perzsák ellenségévé váltak, amikor megérkezett a milétoszi Arisztagorasz. Midőn a lakedaimóni Kleomenész kiutasította Spártából, elment Athénba, az összes többinél hatalmasabb városba, s beszédet mondott a népgyűlés előtt – ugyanarról, mint Spártában –, hogy Ázsiában halomban áll a temérdek kincs, hogy a perzsák pajzs és dárda nélkül vonulnak csatába, így hát gyerekjáték legyőzni őket. Majd hozzátette: méltányos lenne, ha az athéniak roppant erejükkel a milétosziak segítségére sietnének, hiszen a milétosziak athéni telepesek leszármazottai. Fűt-fát ígérgetett az athéniaknak, végül meg is győzte őket. Ekkor kitűnt, hogy sok embert könnyebb megtéveszteni, mint egyet, mert Arisztagorasz egy embert: a lakedaimóni Kleomenészt nem tudta félrevezetni, a harmincezer athénit azonban igen.41 Az athéniak tehát, engedvén felhívásának, úgy döntöttek, hogy húsz hajót küldenek az iónok segítségére, s a hajóhad élére a minden tekintetben kiváló és nagy tekintélyű Melanthioszt nevezik ki. Ezekkel a hajókkal kezdődtek a bajok, amelyek később hellénre és barbárra egyaránt zúdultak.
98. Arisztagorasz előrehajózott, és megérkezve Milétoszba olyan tervet eszelt ki, amely ugyan nem hozott sok hasznot az iónoknak, de nem is az volt a célja, hanem az, hogy felbosszantsa Dareiosz királyt. Elküldte egy emberét Phrügiába azokhoz a paiónokhoz, akiket Megabazosz a Sztrümón folyó mellől hurcolt el fogságba, akik most Phrügia egy számukra kijelölt területén, egy önálló faluban laktak. Megérkezvén az ember, így beszélt: "Paión férfiak! Arisztagorasz, Milétosz türannosza küldött hozzátok, hogy megmutassam nektek a szabadság útját, ha hajlandók vagytok követni őt. Mert egész Iónia elpártolt a királytól, és csakis tőletek függ, hogy ti is szabadok legyetek. A tengerig nektek magatoknak kell valahogy eljutnotok, de aztán mi majd védelmünkbe veszünk benneteket." A paiónok kitörő örömmel hallgatták, aztán fogták gyermekeiket és asszonyaikat, és elindultak a tenger felé; csak néhány paión akadt, aki félelmében nem hagyta el lakóhelyét. A perzsák már nem tudták őket elfogni, ezért utánuk üzentek Khioszra, hogy térjenek vissza, de a paiónok elengedték a fülük mellett a felszólítást. A khiosziak átszállították őket Khioszról Leszboszra, a leszbosziak pedig Doriszkoszba, s onnan már gyalog, a szárazföldön hazamehettek Paioniába.
99. Kisvártatva megérkezett Milétoszba a húsz athéni hajó öt három evezősoros eretriai hajó kíséretében. Az eretriaiak nem az athéniak kedvéért küldtek hajót, hanem viszonzásul a milétosziaknak, akik kiálltak mellettük a Khalkisz elleni háborúban, mikor a khalkisziakat a szamosziak segítették az eretriaiak és a milétosziak ellenében. A hajók megérkezése után hamarosan megjött a többi szövetséges is, és Arisztagorasz megindította hadjáratát Szardisz ellen. Ő maga nem kelt útra a sereggel, hanem Milétoszban maradt, és a hadak élére más milétosziakat állított: tulajdon testvérét, Kharopinoszt, valamint egy másik milétoszi polgárt, Hermophantoszt.
100. Megérkezvén a hajóhad Epheszosz környékére, az iónok az epheszoszi Korésszosz mellett hagyták a hajókat, felfogadtak epheszoszi útikalauzokat, és teljes haderejükkel megkezdték az előrenyomulást. Egy darabig a Kausztrosz folyó mellett haladtak, majd átkeltek a Tmólosz-hegyen. Megérkezvén Szardiszhoz, a várost minden ellenállás nélkül elfoglalták, már persze a fellegvár kivételével, amelyet erős sereggel maga Artaphrenész védett.
101. A várost pedig nem rabolhatták ki, mégpedig a következő okból. Szardiszban a legtöbb lakóház nádból van, még a téglaépületeket is nádtető fedi. Amikor egy katona tehát felgyújtott egy házat, a tűz azonnal elharapózott, házról házra terjedt, és az egész város egyetlen lángtengerré vált. Minthogy lángban állt a város, és már a külső részek is égtek, a várhegyre felhúzódott lüdek és perzsák meg sem tudták kísérelni a kitörést, így hát lerohantak a piactérre, a Paktólosz folyóhoz, amely a Tmóloszból aranyat hoz magával, aztán egyesül a Hermosszal és úgy ömlik a tengerbe. Itt a piactéren, a Paktólosz partján tömörültek tehát a lüdek meg a perzsák, s itt próbáltak védekezni szorongatott helyzetükben. Mikor az iónok meglátták, hogy ellenfeleik egyre többen vannak és egyre erélyesebben védekeznek, megrettenve kivonultak a városból a Tmólosz-hegyre, majd az éj leszálltával visszatértek hajóikhoz.
102. Így lett a lángok martaléka Szardisz, s benne az ottani föld istennőjének, Kübelének a szentélye. Ezért a perzsák később keserves bosszút álltak, mert felgyújtották Hellasz szentélyeit. Mikor a történtek híre eljutott a Halüsz folyón innen lakó perzsákhoz, összegyűltek és elindultak a lüdek segítségére. Az iónokat már nem találták Szardiszban, de a nyomukba eredvén Epheszosznál utolérték őket. Felsorakoztak az iónok, és az összecsapásban súlyos vereséget szenvedtek. Sok nagynevű embert megöltek a perzsák, így Eualkidészt, az eretriaiak vezérét, aki többször nyert koszorút versenyjátékokon, s akinek tiszteletére a keószi Szimónidész dicsőítő verset írt. Akik megmenekültek a csatából, szétszéledtek és hazatértek városaikba.
103. Így végződött hát ez az összecsapás. Az athéniak ezután hátat fordítottak az iónok ügyének,42 s noha Arisztagorasz egyre-másra küldözgette segélykérő követeit, kereken megtagadták a segítséget. Az iónok azonban az athéniak segítsége nélkül is kénytelenek voltak folytatni a háborút, mert az, amit Dareiosz ellen elkövettek, lehetetlenné tette a megbékélést. Elhajóztak hát a Hellészpontoszhoz, sorra meghódították Büzantiont meg a többi ottani várost, majd a Hellészpontosztól továbbhajózva Karfia nagy részét is szövetségesükké tették. Sőt Szardisz felperzselése után a korábban vonakodó Kaunosz is melléjük állt.
104. Önként csatlakoztak hozzájuk – Amathusz kivételével – a küproszi városok, amelyek így lázadtak fel a médek ellen. Gorgosznak, Kherszisz fiának, Szirómosz unokájának, Euelthón dédunokájának, aki akkor a küproszi Szalamiszban uralkodott, volt egy Onészilosz nevű öccse. Ez az Onészilosz régtől fogva nógatta Gorgoszt, hogy pártoljon el a királytól, s mikor hírét vette az iónok lázadásának, még inkább rágni kezdte a bátyja fülét, de mindhiába. Ezért aztán megfigyelte, hogy mikor hagyja el a király Szalamisz városát, s mikor elment, saját párthívei segítségével bezáratta a kapukat. A városától megfosztott Gorgosz a médeknél keresett menedéket, Szalamisz királya pedig Onészilosz lett. (ő aztán egész Küproszt rávette az elpártolásra, csak az amathusziaknál nem aratott sikert, s ezért városukat körülvette ostromzárral.
105. Onészilosz tehát ostromolni kezdte Amathuszt. Amikor pedig Dareiosz király meghallotta, hogy az athéniak és az iónok elfoglalták és felégették Szardiszt, s hogy az egész vállalkozásnak a milétoszi Arisztagorasz volt a szervezője, az iónokra állítólag egy szót se vesztegetett, mert tudván tudta, hogy Úgyis elnyerik méltó büntetésüket a pártütésért, hanem afelől kezdett kérdezősködni, hogy kik is azok az athéniak. Végighallgatta a választ, majd felhúzta íját, rátett egy nyílvesszőt, fellőtte az ég felé, és közben így fohászkodott: "Zeusz atyám, add meg nekem, hogy bosszút állhassak az athéniakon!" Aztán megparancsolta az egyik szolgának, hogy ahányszor leül étkezni, mindig figyelmeztesse háromszor, e szavakkal: "Uram, ne feledd az athéniakat!"
106. Kiadván a parancsot, magához hívatta a milétoszi Hisztiaioszt, akit régóta ott tartott maga mellett, és így szólt hozzá: "Hallom, Hisztiaiosz, hogy a helytartód, akire te Milétoszt rábíztad, lázadást szervezett ellenem. Idegen földről való férfiakat hozott a nyakamra, meg az iónokat, akik persze majd meglakolnak tettükért, és elragadta tőlem Szardiszt. Nos, mit gondolsz? Lehetséges, hogy a te tanácsaid nélkül történt volna a dolog? Vigyázz, nehogy a végén majd önvád marcangoljon!" Hisztiaiosz erre így felelt: "Királyom, hogyan állíthatod, hogy bárkinek is olyan tanácsot adtam volna, amiből neked a legkisebb károd is lehetne? Mit akarhatnék én, milyen vágyam lehetne még, hiszen mindenben részem van, ami a tied, s még arra is méltónak tartasz, hogy megoszd velem a terveidet és az elgondolásaidat? Ha valóban elkövette a helyettesem, amit mondasz, hidd el, a saját szakállára cselekedett. Nemigen tudom elképzelni, hogy a milétosziak vagy akár a helyettesein fellázadnának ellened. De ha mégis megtették, ha igaz, amit hallottál, akkor be kell látnod, királyom, hogy hiba volt engem fogolyként a tenger mellől idehoznod, mert az iónok, úgy látszik, kihasználták az alkalmat, hogy nem tartom rajtuk a szememet, és megvalósították régi vágyukat. Ha én ott vagyok Ióniában, nincs az a város, amely moccanni mer! Küldj hát haza a lehető leggyorsabban Ióniába, hogy rendet teremtsek, s a milétoszi helytartót, aki terveket sző ellened, a kezedre adjam. Ha pedig óhajod szerint mindezt elvégeztem, királyságod isteneire esküszöm, hogy nem vetem le azt a köntöst, amelyben Ióniába megyek, amíg adófizetőddé nem teszem a legnagyobb szigetet, Szardíniát!"
107. Hisztiaiosz megtévesztő szándékkal beszélt, Dareiosz azonban hitt neki, és elküldte azzal a paranccsal, hogy ha teljesítette ígéretét, haladéktalanul visszatér Szuszába.
108. Miközben ez történt – vagyis a király értesült Szardisz pusztulásáról, kilőtte nyilát, tanácskozott Hisztiaiosszal és elküldte a tengerhez –, az események így zajlottak tovább. A szalamiszi Onészilosz Amathusz városának ostroma közben jelentést kapott, hogy a perzsa Artübiosz roppant sereg élén Küprosz ellen indult. A hír hallatán Onészilosz segélykérő követeket küldött Ióniába, s az iónok késedelem nélkül meg is jelentek nagy haderővel. Már Küproszon voltak, amikor a perzsák átkeltek Kilikiából és Szalamisznál partra szálltak, a phoinikiai hajóhad pedig a Küprosz Kulcsa nevű hegyfokot kerülte meg.
109. Ebben a helyzetben a küproszi türannoszok összehívták az ión parancsnokokat, és így beszéltek: "Ión férfiak! Rátok bízzuk a választást, hogy a perzsák vagy a phoinikiaiak ellen akartok-e harcolni. Ha a gyalogos csatát választjátok, és a perzsákkal akartok megütközni, szálljatok partra és sorakozzatok fel a csatára, a hajóitokat pedig adjátok át nekünk, hogy mi vonulhassunk a phoinikiaiak ellen. Ha viszont a phoinikiaiakkal akartok megütközni, ám legyen, válasszátok azt, de akármelyik megoldás mellett döntötök is, egyetlen célotok az legyen, hogy Iónia és Küprosz megőrizze szabadságát." Az iónok erre így válaszoltak: "Az ión közösség bennünket azért küldött ide, hogy megtartsuk a tenger feletti uralmunkat, nem pedig azért, hogy átadjuk hajóinkat a küprosziaknak és gyalogos csatában szálljunk szembe a perzsákkal. Mi tehát ott akarunk helytállni, ahová küldtek. De ti is küzdjetek hősiesen, és ne feledjétek, hogy mit szenvedtetek a médektől, amióta leigáztak benneteket."
110. Így válaszoltak az iónok. Amikor pedig a perzsák megérkeztek a szalamiszi síkságra, a küproszi királyok úgy állították fel hadsoraikat, hogy Szalamisz és Szoloi legjobb katonái a perzsákkal kerüljenek szembe, s a maradék a többi ellenséges csapattal. Onészilosz maga olyan helyet választott, ahol Artübiosz perzsa vezér állhat szemközt.
111. Artübiosz idomított lovon ült, amely felágaskodva meg tudott támadni egy nehézfegyverzetű katonát. Meghallotta ezt Onészilosz, és magához hívta pajzshordozóját, egy Kariából jött ügyes és vakmerő harcost, és így szólt hozzá: "Úgy tudom, Artübiosz lova mindenkit halálra rúg és harap, aki közelít hozzá. Döntsd el és felelj azonnal, hogy melyiket akarod szemmel tartani és elintézni: a lovat vagy magát Artübioszt." A szolga erre azt felelte: "Kész vagyok én, uram, mindkét feladatot teljesíteni, vagy a kettő közül azt, amelyikkel megbízol, de hadd mondjam meg, hogy mi illik a te rangodhoz. Szerintem az a helyénvaló, hogy egy király és hadvezér a másik királlyal és hadvezérrel vívjon meg. Mert ha te ölöd meg a hadvezért, dicsőségben lesz részed, ha azonban az öl meg téged – amitől az ég óvjon –, az sem válik szégyenedre, hiszen méltó ellenfél győzött le. Mihozzánk, kísérőkhöz az illik, hogy a másik fél kíséretét meg a lovát intézzük el. Sose félj attól a betanított lótól, nekem majd lesz rá gondom, hogy soha többé ne támadhasson meg egyetlen embert sem."
112. Így válaszolta szolga. S csakhamar szárazon és vízen egyaránt megkezdődött az ütközet. A hajókon ezen a napon az iónok voltak az erősebbek és le is győzték a phoinikiaiakat; a csatában mindenkit túlszárnyaltak a szamosziak. A szárazföldön is megindultak egymás ellen a csapatok és megkezdődött az ütközet. A két hadvezérrel pedig a következő történt. Artübiosz megtámadta Onésziloszt. Onészilosz, miként pajzshordozójával megbeszélte, Artübioszra sújtott le, s mikor Artübiosz lova felemelt patával a pajzsának akart rontani, az ión fegyvernök sarlóval elmetszette a ló lábait.
113. Artübiosz, a perzsák vezére pedig lovával együtt elesett. A csatadúlás közepén azonban Sztészénor, Kurion türannosza áruló módon cserbenhagyta a többieket nagy seregével. (A kurioniak azt állítják magukról, hogy argoszi telepesek leszármazottai.) Az áruló kurioniak példáját hamarosan követték a szamoszi harci szekerek is. Így hát a perzsák fölébe kerekedtek a küprosziaknak, akiknek a serege megfutamodott. Sok emberük elesett, köztük Onészilosz, Kherszisz fia, a küproszi felkelés szervezője is, továbbá Szoloi királya, Arisztoküprosz, fia annak a Philoküprosznak, akit az athéni Szolón Küproszon jártában minden türannosznál jobban magasztalt egy versében.
114. Mikor Onészilosz elesett, az amathusziak, hogy megbosszulják városuk ostromát, levágták a fejét, Amathuszba vitték, s kifüggesztették a kapu fölé. Ott függött a fej, amíg egészen ki nem száradt, akkor beleköltözött egy méhraj és kitöltötte a sejtjeivel. Ennek láttán az amathusziak gyorsan jóslatot kértek, és azt a választ kapták, hogy vegyék le a fejet, temessék el, Onésziloszt tiszteljék hérószként, mutassanak be neki minden évben áldozatot, és akkor majd jobbra fordul a sorsuk.
115. Az amathusziak még az én időmben is e szerint az útmutatás szerint járnak el. Mikor a Küprosz körül tengeri csatát vívó iónok értesültek róla, hogy milyen szomorú véget ért Onészilosz, s hogy a perzsák az összes küproszi város köré ostromzárat vontak – kivéve Szalamiszt, amelyet a lakosság visszaadott a volt királynak, Gorgosznak –, haladéktalanul visszahajóztak Ióniába. A küproszi városok közül legtovább Szoloi állta az ostromot, s a perzsák az ötödik hónapban is csak úgy tudták bevenni, hogy alagutat ástak a városfal alá.
116. A küprosziak tehát csak egy évig élvezhették a szabadságot,43 s máris újra szolgasorsra jutottak. Közben Dauriszész, akinek Dareiosz leánya volt a felesége, s más perzsa hadvezérek, így Hümaiasz és Otanész – szintén Dareiosz vejei üldözőbe vették a Szardisz ellen indult iónokat, visszakergették őket a hajókra, s miután legyőzték őket egy csatában, egymás között felosztották és kirabolták a városokat.
117. Dauriszész a hellészpontoszi városok ellen fordult, s elfoglalta Dardanoszt, Abüdoszt, Perkótét, Lampszakoszt, Paiszoszt: mindennap egyet. A Paiszosztól Parion felé tartó úton ért el hozzá a hír, hogy a kariaiak szövetkeztek az iónokkal, és elpártoltak a perzsáktól. Így hát visszafordult a Hellészpontosztól, és megindult hadseregével Karia ellen.
118. A kariaiak azonban még Dauriszész érkezése előtt hallották közeledésének hírét, ezért aztán összeültek tanácskozni a Fehér Oszlopok nevű helyen, a Marszüasz folyó partján, amely Idriasz vidékéről ered, és a Maiandroszba ömlik. Az összegyűlt kariaiak sok mindent javasoltak, de véleményem szerint a legjobb a kindüai Pixódarosznak, Mauszólosz fiának, Szüennészisz kilikiai király vejének indítványa volt. Mert ő azzal állt elő, hogy keljenek át a kariaiak a Maiandrosz folyón, s ha a csata közben a folyó a hátuk mögött lesz, nem tudnak hová megfutamodni, s kénytelenek lesznek keményebben helytállni, nagyobb hősiességgel harcolni, mint amilyennel a természet megajándékozta őket. Mégsem az ő javaslatát fogadták el, hanem azt, hogy ne a kariaiak, hanem a perzsák háta mögött legyen a Maiandrosz, s ha csatát vesztve menekülni akarnának, ne tudjanak visszavonulni, hanem vesszenek mind a folyóba.
119. Megérkeztek a perzsák, átkeltek a Maiandroszon, s a Marszüasz folyó mellett összecsaptak a kariaiakkal. Jó ideig hatalmas erővel tombolt a küzdelem, végül azonban a kariaiak alulmaradtak a túlerővel szemben. A perzsák kétezer embert vesztettek, a kariaiak mintegy tízezret. Akik megfutamodtak, Labraundába menekültek, a Csatavédő Zeusz platánok borította, széles szent ligetébe. (Tudomásunk szerint a Csatavédő Zeuszt egyedül a kariaiak tisztelik.) Itt gyűltek össze, és azon tanakodtak, mi lenne a kiút: ha megadják magukat a perzsáknak, vagy ha végleg elköltöznek Ázsiából.
120. Még folyt a tanácskozás, amikor megérkezett a milétosziak és szövetségeseik segítsége. Erre a kariaiak nem fontolgatták tovább a korábbi terveiket, hanem felkészültek az ütközetre. Újból összecsaptak az előnyomuló perzsákkal, de az előzőnél is nagyobb vereséget szenvedtek. Számtalan emberük elhullott, de a milétoszi sereg vesztesége még az övéknél is nagyobb volt.
121. A kariaiak azonban e szörnyű vereség után sem hagytak fel a küzdelemmel. Amikor megtudták, hogy a perzsák meg akarják támadni a városaikat, lesbe álltak a pédaszoszi út mellett. Sikerült is tőrbe csalniuk az éjszaka leple alatt érkező perzsákat és valamennyi vezérüket: Dauriszészt, Amorgészt, Sziszimakészt, de ott esett el Mürszosz, Gügész fia is. A lesben álló csapatok vezetője a mülaszai Hérakleidész, Ibanóllisz fia volt.
122. Így vesztek hát el ezek a perzsák. Közben Hümaiasz, a Szardisz ellen vonult iónok másik üldözője, elindult a Propontisz felé, és elfoglalta a müsziai Kioszt. A város bevétele után hírét vette, hogy Dauriszész otthagyta a Hellészpontoszt és Karia ellen vonul, erre ő is hátat fordított a Propontisznak, és a Hellészpontoszhoz vezette a seregét. Itt meghódította az Ilion területén lakó összes aiolt, valamint a gergitheket, akik a régi trójaiak leszármazottai voltak. Ó maga azonban, miközben ezek ellen a népek ellen harcolt, megbetegedett, és Tróaszban meghalt.
123. Ő tehát így végezte be életét. Halála után Dareiosz Artaphrenész szardiszi helytartóra, valamint Otanészra, a harmadik vezérre bízta az Iónia és a szomszédos Aiolisz ellen induló sereg vezérletét, s el is foglalták Ióniában Klazomenait, Aioliszban pedig Kümét.
124. Amikor elfoglalták ezeket a városokat, kitűnt, hogy a milétoszi Arisztagorasz nem volt valami bátor ember. Hiszen ő szított lázadást Ióniában, ő idézett elő hatalmas felfordulást, de most, az események alakulásának láttán, maga is menekülésre gondolt. Úgy érezte, hogy Dareiosz királyt lehetetlen legyőzni, ezért összehívta párthíveit, és megtanácskozta velük a helyzetet. A legjobb lenne – mondta –, ha szereznének maguknak valami biztos menedéket arra az esetre, ha el kell menekülniük Milétoszból. Megkérdezte, hogy vándoroljanak-e ki együtt, az ő vezetésével Szardíniába vagy Mürkinoszba, az édónok földjére, amelyet Hisztiaiosz kapott ajándékba a királytól, s amelyet erős falak vesznek körül. Ezt kérdezte tehát Arisztagorasz.
125. Hekataiosz, a történetíró egyik tervet sem helyeselte. Azt javasolta Arisztagorasznak, hogy ha elűznék Milétoszból, Lérosz szigetén építsen magának erődöt, s később, alkalomadtán, innen felkerekedhetne Milétosz visszafoglalására.
126. Így hangzott Hekataiosz tanácsa. Arisztagorasz azonban kitartott a mellett a javaslata mellett, hogy költözzenek el Mürkinoszba. S rábízván Milétosz kormányzását egy Püthagorasz nevű tekintélyes polgárra, maga az önként jelentkezőkkel Thrákiába hajózott, birtokába vette a vidéket és letelepedett. Innen indult el megostromolni egy várost, és bár a thrák lakosság hajlandó lett volna fegyverszünetet kötni és elvonulni, Arisztagorasz seregével együtt odaveszett.

HATODIK KÖNYV

 1. Így végezte életét Arisztagorasz, aki lázadást szított Ióniában. Hisztiaiosz, Milétosz türannosza pedig, akit Kroiszosz elengedett Szuszából, megérkezett Szardiszba. Artaphrenész, Szardisz kormányzója megkérdezte a véleményét az iónok lázadásának oka felől. Hisztiaiosz erre nem tudta megnevezni a lázadás okát, mint mondta, őt magát is meglepték az események, és különben is olyan embernek tüntette fel magát, aki teljesen járatlan a helyzetben. Artaphrenész azonban, aki pontosan ismerte a lázadás okát, átlátott Hisztiaiosz alakoskodásán, és így szólt hozzá: "Hisztiaiosz, megmondom én neked, mi történt: a sarut te varrtad, Arisztagorasz csak a lábára húzta!"
2. Artaphrenész ezekkel a szavakkal a lázadásra célzott. Erre Hisztiaiosz megrémült, hogy Artaphrenész rájött az igazságra, és még az éjjel tengerre szállt. Megszegve Dareiosznak tett ígéretét, hogy meghódítja neki Szardíniát, a legnagyobb szigetet,1 elszánta rá magát, hogy maga vezeti az iónokat Dareiosz ellen. Átkelvén Khioszra, az ottaniak elfogták, mert azzal gyanúsították, hogy Dareiosz küldte hozzájuk valamilyen ártó szándékkal. Mikor aztán megtudták az igazságot, hogy ő is a lázadók közé tartozik, szabadon bocsátották.
3. Amikor az iónok megkérdezték tőle, hogy miért bujtotta Arisztagoraszt lázadásra a király ellen, és miért szabadított ennyi veszedelmet az iónokra, ő, az igazi okot elhallgatva, annyit mondott csupán, hogy Dareiosz király át akarta telepíteni a phoinikiaiakat Ióniába, az iónokat Phoinikiába, s ezért bujtotta fel Arisztagoraszt2. S noha a királynak nem voltak ilyen tervei, Hisztiaiosznak sikerült alaposan megrémítenie az iónokat.
4. Ezután Hisztiaiosz leveleket küldött az atarneuszi Hermipposz útján Szardiszba néhány ottani perzsának, akikkel már korábban tárgyalt a felkelésről.3 Hermipposz azonban nem a címzetteknek, hanem Artaphrenésznek adta át a leveleket. Így aztán Artaphrenész megtudta, hogy mi készül, és megparancsolta Hermipposznak: minden címzettnek adja át a levelét, a válaszokat pedig, amelyeket majd Hisztiaiosznak küldenek a perzsák, őhozzá juttassa el. Lelepleződvén az összeesküvés terve, Artaphrenész sok perzsát kivégeztetett.
5. Ilyen zavaros volt a helyzet Szardiszban. Hisztiaioszt, akinek reményei így meghiúsultak, a khiosziak saját kérésére visszavitték Milétoszba. De a milétosziak nagyon jól érezték magukat Arisztagorasz elűzése óta, és belekóstolván a szabadságba, semmi áron nem akartak újabb türannoszt a nyakukra. Egy éjjel Hisztiaiosz erővel be akart hatolni a városba, és egy milétoszi polgár a combján megsebesítette. Így hát hazájából elűzve visszatért Khioszra. De a khiosziakat sehogy sem tudta rábeszélni, hogy adjanak neki hajót, elment hát Mütilénébe, és a leszbosziaktól sikerült hajót szereznie. Felszereltek neki nyolc három evezősoros gályát, amelyek Hisztiaiosszal együtt elindultak Büzantionba. Itt megállapodva sorra elfogták azokat a Pontoszból jött hajókat, amelyek nem ígértek Hisztiaiosznak engedelmességet.
6. Miközben Hisztiaiosz és a mütilénéiek ezzel voltak elfoglalva, Mütiléné ellen nagy szárazföldi és tengeri haderő készülődött. A perzsa hadvezérek ugyanis összevonták csapataikat, és a többi várossal nem törődve Mütiléné alá vonultak. A hajóhad erősségét a phoinikiaiak jelentették, de ott harcoltak velük a nemrég leigázott küprosziak, valamint a kilikiaiak és az egyiptomiak is.
7. Mikor az iónok megtudták, hogy ez a hadsereg megindult a milétosziak ellen, elküldték képviselőiket a Paniónionba4. Megtárgyalván a helyzetet, úgy döntöttek, hogy szárazföldi sereget nem szerveznek a perzsák ellen – a milétosziak gondoskodjanak maguk a falaik védelméről –, a hajóhadat azonban az utolsó hajóig fölkészítik, és minél gyorsabban Ladéhoz küldik, hogy a tengerről segítse Milétoszt. (Ladé kis sziget Milétosz városa mellett.)5
8. Ez után a döntés után az iónok felszerelték hajóikat és Ladéhoz siettek, s ide érkeztek a Leszboszon lakó aiolok is. A keleti szárnyon helyezkedett el a milétosziak nyolcvan hajója, hozzájuk csatlakozott a priénéiek tizenkét és a müusziak három hajója, mellettük sorakoztak fel a teósziak tizenhét hajóval, a khiosziak száz hajóval, az erüthraiak nyolc és a phókaiaiak három hajóval. Utánuk jöttek a leszbosziak hetven hajóval, végül pedig, a nyugati szárnyon, a szamosziak hatvan hajója vonult fel.6 Vagyis összesen háromszázötvenhárom három evezősoros hajó alkotta a haderőt.
9. Ebből állt tehát az ión hajóhad, a barbároknak pedig hatszáz hajója volt. Hamarosan megérkezett Milétoszhoz a barbár hajóhad, és odavonult a szárazföldi sereg is. Mikor a perzsa hadvezérek értesültek az ión hajók számáról, aggódni kezdtek, hogyan fogják legyőzni őket, mert ha a tengeren nem szereznek fölényt, nem fogják tudni elfoglalni Milétoszt sem, és kihívják maguk ellen Dareiosz haragját. Mindent megfontolva összehívták azokat az ión türannoszokat, akiket a milétoszi Arisztagorasz megfosztott a hatalmától, ezért átálltak a médekhez, és most velük vonultak fel Milétosz alá. A perzsa vezérek tehát összehívták a jelen lévő iónokat, és így beszéltek hozzájuk: "Ión férfiak! Eljött az alkalom, hogy szolgálatot tegyetek a királynak. Keressétek fel honfitársaitokat – ki-ki a magáét –, és próbáljátok meg rávenni őket, hogy pártoljanak el szövetségeseiktől. Ígérjétek meg nekik, hogy ha szót fogadnak, nem éri haj őket a lázadás miatt, a szentélyeiket és hajlékaikat elkerüli a tűzvész, s nem lesz keményebb bánásmódban részük, mint annak előtte. De ha nem hallgatnak a szavatokra, és kitartanak amellett, hogy megütköznek velünk, fenyegessétek meg őket, hogy nagyon rossz soruk lesz, ha a csatában alulmaradnak. Eladjuk őket rabszolgának, fiaikat kiheréljük, leányaikat Baktrába visszük, földjeiket elajándékozzuk."
10. Ezt mondták a perzsa vezérek. Éjszaka pedig mindegyik ión türannosz követet küldött a saját honfitársaihoz. De az iónok, hiába kapták meg az üzenetet, állhatatosak maradtak, s hallani sem akartak az árulásról – minden egyes csoport azt hitte ugyanis, hogy a perzsák egyedül csak neki üzentek.
11. Ez mindjárt akkor történt, amikor a perzsák megérkeztek Milétosz alá. Az iónok pedig összegyűltek Ladé szigetén, s többen szóra emelkedtek, köztük Dionüsziosz, a phókaiaiak parancsnoka, aki ezt mondta: "Kockán forog a sorsunk, ión férfiak, hogy szabadok leszünk vagy rabszolgák, méghozzá szökött rabszolgák. Ha most vállaljátok az erőfeszítéseket, nagy megpróbáltatások árán bár, de képesek lesztek legyőzni az ellenséget, és meg fogjátok őrizni szabadságotokat. Ha azonban erőtlenül és fegyelmezetlenül harcoltok, semmi remény nincs rá, hogy ne vennétek el büntetésteket a királytól a lázadás miatt. Hallgassatok rám, bízzatok bennem! Esküszöm az igazságosztó istenekre, hogy az ellenség vagy meg sem mer ütközni velünk, vagy ha megütközik is, megverve elkotródik!"
12. Meghallgatván a beszédet, az iónok rábízták magukat Dionüszoszra. Ő aztán mindennap hosszú sorba állította a hajókat, kivezényelte őket a tengerre, fegyvert adott a legénység kezébe, és gyakoroltatta az áttörést.7 Aztán lehorgonyoztatta a hajókat, és naphosszat edzette az iónokat. Azok pedig hét napon át engedelmesen követték és teljesítették a parancsait, de a nyolcadik napon – nem bírván a szokatlan megterhelést és elcsigázva a gyakorlatozástól meg a nap hevétől – mondogatni kezdték egymásnak: "Melyik isten ellen véthettünk, hogy így kell meglakolnunk? Ostobák voltunk, amikor elhamarkodottan rábíztuk magunkat egy ilyen nagyhangú phókaiaira, akinek alig három hajója van. Alighogy megkaparintotta a fővezérséget, azonnal kínozni-gyötörni kezdett bennünket; máris sokan belebetegedtek, és hányan fognak még! Bármi inkább, mint ez a sanyargatás! Mindegy, mi jön, akár még a szolgasors is, de nem tűrjük tovább ezt a kínszenvedést. Tagadjuk meg az engedelmességet ennek az embernek!" Így beszéltek egymás között az iónok. És csakugyan, attól fogva nem engedelmeskedtek, hanem mint valami kiránduláson letelepedtek a szigeten az árnyékban, és ott hűsöltek, mert nem volt kedvük hajóra szállni és gyakorlatozni.
13. Amikor a szamoszi hajóskapitányok észrevették, hogy ennyire megváltozott az iónok magatartása, újból mérlegelni kezdték azt az üzenetet, amelyet nemrég hozott nekik a perzsák megbízásából Aiakész, Szüloszón fia, s amely ión szövetségeseik cserbenhagyására szólította fel őket. Végül úgy döntöttek, hogy elfogadják a javaslatot, egyrészt, mert látták, mekkora fejetlenség uralkodik az iónok között, másrészt, mert rájöttek, hogy úgysem tudják megdönteni a király hatalmát, hiszen tisztában voltak vele, hogy még ha legyőznék is az itt állomásozó hajóhadat, nyomban ötször ekkora hajóhadat küldene ellenük a király. Azt hozván fel ürügyül, hogy az iónok nem akarnak harcolni, kapva kaptak az alkalmon, hogy megóvhassák szentélyeiket és házaikat a pusztulástól. Ez az Aiakész, Szüloszón fia, Aiakész unokája különben szamoszi türannosz volt mindaddig, amíg a milétoszi Arisztagorasz, akárcsak a többi ión türannoszt, meg nem fosztotta hatalmától.
14. Amikor megindult a phonikiai hajók támadása, az iónok hosszú sorba rendezték hajóikat és szembeszálltak velük. Hogy ebben az ütközetben melyik ión viselkedett gyáván és melyik harcolt hősiesen, arról nem tudok pontosan beszámolni, mert az iónok egymást okolják a balsikerért. Úgy hírlik, először a szamosziak bontottak vitorlát, váltak ki a hadrendből, és hajóztak el – Aiakésszal való megállapodásuk szerint – Szamosz felé. Tizenegy szamoszi hajó azonban ott maradt, mert a kapitányok nem engedelmeskedtek a hadvezérek utasításának, hanem részt vettek az ütközetben. Vitézségük emlékére a szamoszi nép később emlékoszlopot emelt, amely ma is ott áll Szamosz piacterén, s a hősök neve mellé felvésték atyáik nevét is. Amikor a leszbosziak meglátták, hogy közvetlen szomszédaik elmenekülnek, maguk is úgy tettek, mint a szamosziak, s végül a legtöbb ión követte példájukat.
15. Azok közül, akik kitartottak, a khiosziak szenvedték el a legnagyobb veszteségeket, mert hősiesen harcoltak és nem hátráltak meg. Mint említettem már, a khiosziaknak száz hajója volt, mindegyiken negyvenfőnyi legénységgel, amelyet a polgárságból válogattak. Észrevették bár, hogy fegyvertársaik többsége cserbenhagyja őket, de nem akarták gyalázatos példájukat követni, hanem ott maradtak, szövetségeseik maroknyi csapatával megkísérelték az áttörést, és nem adták fel a harcot. Sok ellenséges hajót elfogtak, közben azonban a saját hajóhaduk zömét elvesztették. A megmaradt hajók végül hazatértek.
16. Azok a khiosziak, akiknek éppen sérült volt a hajója, és nem vehettek részt az ütközetben, Mükalé felé menekültek az üldözők elől. Ott aztán hajóikat partra vonták, és sorsára hagyták, maguk pedig gyalog eredtek neki a szárazföld belsejének. Hamarosan epheszoszi területre jutottak, s az ottani asszonyok éppen akkor ülték a Theszmophoria-ünnepet,8 amikor éjjel közéjük keveredtek. Az epheszosziak, mit sem tudván a khiosziak sorsáról, csak azt látták, hogy betört a földjükre valami sereg, amelyet asszonyaikra áhító rablóknak hittek, közös erővel rátámadtak hát a khiosziakra, és lemészárolták őket. Ezek tehát ilyen balul végezték.
17. A phókaiai Dionüsziosz kénytelen volt belátni, hogy az iónok lázadása meghiúsult. Három hajót zsákmányolt az ellenségtől és útnak indult velük, de nem Phókaia felé, mert jól tudta, hogy városa, akárcsak egész Iónia, iga alá fog kerülni. Megmaradt haderejével Phoinikia partjaihoz hajózott, ott elsüllyesztett több kereskedőhajót, majd dús zsákmánnyal megrakodva elvitorlázott Szicíliába. Itt aztán kalózkodásra adta a fejét, de csak karkhédóni és türszénosz hajókat bántott, a helléneket mindig megkímélte.
18. A perzsák, hogy a tengeri ütközetben legyőzték az iónokat, Milétoszt fogták ostromgyűrűbe a szárazföld és a tenger felől. Bevetettek minden hadi eszközt, aláásták a várfalat, és az Arisztagorasz felkelésétől számított hatodik évben elfoglalták és leigázták a várost. Így teljesedtek tehát be Milétoszon a jóslat szavai.
19. Mikor ugyanis az argosziak megkérdezték Delphoit városuk jósorsa felől, kettős értelmű jóslatot kaptak, amelynek egyik része magukról az argosziakról, másik része viszont a milétosziakról szólt. Az argosziakról szóló részt akkor fogom említeni,9 ha eljön rá a megfelelő alkalom. A milétosziakról, akik különben nem is voltak jelen, ezt mondta a jóslat:

S akkor majd te, gonosz tervek koholója, Milétosz, 
dús adománya leszel s fényes zsákmánya sokaknak; 
mossák asszonyaid majd fürtös népnek a lábát, 
s szentélyünk Didümában más gondozza ezentúl.

S ezek a csapások csakugyan sorra utolérték a milétosziakat. A hosszú hajat viselő perzsák a legtöbb polgárát lemészárolták, az asszonyokat és a gyermekeket eladták rabszolgának, s a didümai szentélyt és jóshelyet kirabolták. (Többször említettem10 már művemben, hogy mennyi kincset halmoztak ott fel.)
20. Az élve maradt milétosziakat Szuszába szállították, s Dareiosz király igazán nem bánt rosszul velük: letelepítette őket a Vörös-tenger partján fekvő Ampé városában11 – e mellett a város mellett ömlik a tengerbe a Tigris. Milétoszt és a város határában elterülő síkságot maguknak tartották meg a perzsák, a dombos vidékeket viszont átengedték a pédaszoszi kariaiaknak.
21. Így bántak el a milétosziakkal a perzsák. A szübarisziaknak, akik városuk elvesztése után Lauszban és Szkidroszban telepedtek le, esze ágában sem volt viszonozni a milétosziak hajdani együttérzését. Egykor ugyanis a krotóniak elfoglalták Szübariszt, mire egész Milétosz lenyíratta a haját és gyászruhát öltött, mert nem ismerünk még két várost, amelyet ennyire szoros vendégbarátság kötött volna egymáshoz.12 Bezzeg az athéniak egészen másképp viselkedtek. Egyrészt sokféleképpen és nyíltan kimutatták, hogy Milétosz bukását súlyos csapásnak tekintik, másrészt, amikor Phrünikhosz Milétosz elfoglalásáról írt drámáját előadták, az egész nézőtér könnyekre fakadt. A bemutató után pedig ezer drakhma bírságra ítélték Phrünikhoszt, amiért felidézte az egész várost mélyen lesújtó szerencsétlenség emlékét, s megtiltották a dráma további előadásait.
22. Milétoszban tehát nem maradt egyetlen milétoszi polgár sem. A szamosziaknak egyáltalán nem volt ínyére, hogy vezéreik egyezséget kötöttek a médekkel, ezért a tengeri csata után nyomban összegyűltek, és elhatározták, hogy mielőtt még visszatérne türannoszuk, Aiakész, elhajóznak, gyarmatot alapítanak valahol, s nem maradnak ott a médek és Aiakész rabszolgáiként. Történetesen éppen akkor érkeztek meg a szicíliai Zanklé követei Ióniába, hogy az iónokat az úgynevezett Szép Partra csalogassák, mert ión várost szándékoztak ott alapítani. Ez a Szép Part Szicíliában, mégpedig Szicíliának a Türszéniával szemközti oldalán fekszik. A zankléiak hívó szavára csak a szamosziak kerekedtek fel és az a néhány így-úgy megmenekült milétoszi, s útközben ilyen események történtek velük.
23. Úton Szicília felé megálltak a Lokroi Epizephürioiban, épp akkor, amikor a zankléiak királyuk, Szküthész vezérletével ostrom alatt tartottak és el akartak foglalni egy szicíliai várost. Amikor Anaxilaosz rhégioni türannosz, a zankléiak régi ellensége értesült erről, rábeszélte a szamosziakat, hogy ne is menjenek tovább a Szép Partra, hanem foglalják el Zanklét, ahonnan messze járnak a fegyverbíró férfiak. A szamosziak ráálltak és elfoglalták Zanklét. Ahogy meghallották a zankléiak, mi történt a városukkal, nyomban hazafordultak, hogy visszaszerezzék, s közben segítséget kértek szövetségesüktől, Hippokratész gelai türannosztól.13 Mikor azonban Hippokratész megérkezett seregével, megvádolta Szküthészt, Zanklé királyát, hogy veszni hagyta városát, majd testvérével, Püthogenésszal együtt láncra verette és Inüx városába vitette. A szamosziakkal eskü alatt szerződést kötött, a kezükre adta a zankléiakat, cserében kikötötte magának a városban található értékeknek és rabszolgáknak felét, a földek termésének egészét. A legtöbb zankléit rabszolgává tette, a háromszáz vezető embert pedig odaadta a szamosziaknak, hogy végezzék ki őket, amit a szamosziak persze nem tettek meg.
24. Zanklé uralkodója, Szküthész azonban megszökött Inüxből, s előbb Himerába ment, majd átkelt Ázsiába és felkereste Dareiosz királyt. Dareiosz az összes hellén közül, aki valaha megfordult nála, őt tartotta a legbecsületesebbnek. Szküthész a király engedelmével egyszer még visszahajózott Szicíliába, de aztán ismét visszatért, és késő öregségéig nagy jólétben élt Perzsiában. Így került a médektől megmenekült szamosziak kezére Zanklé gyönyörű városa.
25. A milétoszi tengeri ütközet után a perzsák hazaküldték a phoinikiaiakkal Szamoszra a sok érdemet szerzett Aiakészt, Szüloszón fiát, aki nagy szolgálatokat tett nekik. S bár a Dareiosz ellen fellázadt népek városait és szentélyeit mind felégették, a szamosziakat – mivel a tengeri csatában cserbenhagyták szövetségeseiket – megkímélték.14 A perzsák Milétosz bevétele után egész Karfát megszállták, s a városok egy része önként meghódolt nekik, a többit pedig megtámadták és bevették.
26. Ez tehát így történt. Időközben Hisztiaioszhoz – aki Büzantion mellett összefogdosta a Pontoszból jövő teherhajókat –eljutott a milétoszi események híre. Ráhagyván a hellészpontoszi vezérséget az abüdoszi Biszaltészra, Apollophanész fiára, leszboszi katonáival nyomban Khioszra hajózott. Itt a Koiloi nevű helynél összecsapott az útját álló khioszi őrhajókkal, s az ütközetben sok khioszi elesett. Hisztiaiosz megvetette a lábát a khioszi Polikhnénál, s onnan kitörve leszboszi embereivel a többi khioszi fölött is győzelmet aratott, mivel a khiosziak előzőleg a tengeri ütközetben már sok katonát vesztettek.
27. Ha egy várost vagy népet csapás fenyeget, azt általában előre megjelentik a jósjelek. Nos, a khiosziak is világos jósjeleket kaptak az események előtt. Elküldtek ugyanis Delphoiba egy száz ifjúból álló csapatot, de csak kettő tért belőlük haza, mert kilencvennyolcat elragadott a pestis. A városban pedig nem sokkal a tengeri ütközet előtt tanulás közben rászakadt a gyermekekre a mennyezet, és százhúsz gyermekből csak egyetlen maradt életben.15 Ilyen előjeleket küldött tehát a khiosziaknak az isten. Ezután zajlott le a tengeri ütközet, amely a várost térdre kényszerítette, a csata után pedig Hisztiaiosz leszboszi harcosaival lerohanta a már nagyon elgyengült khiosziakat és könnyedén legyőzte őket.
28. Ezután Hisztiaiosz egy aiol és ión katonákból álló nagy sereg élén Thaszosz alá vonult. A város ostroma közben tudta meg, hogy Milétoszból elindult a phoinikiai hajóhad a többi ión város ellen. Erre a hírre tüstént abbahagyta Thaszosz ostromát, és az egész sereggel Leszboszra sietett. Mivel azonban a csapatok éheztek, Leszboszról áthajózott a szárazföldre, hogy Atarneusz területén gabonát zsákmányoljon és elrabolja a müsziai Kaikosz-síkság termését. Történetesen ugyanekkor ugyanezen a vidéken járt nagy sereg élén Harpagosz perzsa hadvezér is, aki Hisztiaioszt, alighogy kikötött, megtámadta és élve elfogta, seregének legnagyobb részét pedig elpusztította.
29. Hisztiaiosz így került fogságba. A hellének és a perzsák az atarneuszi Maléné mellett csaptak össze, hosszasan harcoltak egymással, végül rohamra indult a perzsa lovasság is, rárontott a hellénekre, és hamarosan kivívta a győzelmet. A hellének megfutamodtak, Hisztiaiosz pedig, abban a reményben, hogy a király ezúttal is megbocsát neki, és nem végezteti ki a lázadás miatt, a következőképpen mesterkedett, hogy megmentse az életét. Arra a perzsára, aki menekülés közben utolérte, megragadta és le akarta szúrni, perzsa nyelven rákiáltott, hogy ő a milétoszi Hisztiaiosz.
30. Ha Hisztiaioszt a király elé vezetik mint foglyot, véleményem szerint aligha esik bántódása és a király talán megbocsátja vétkét. Nos, éppen ezért - részben az elkövetett tettei miatt, részben annak megelőzésére, hogy megússza a dolgot és újból a király bizalmasa legyen - döntött úgy Artaphrenész szardíszi helytartó és a Hisztiaioszt foglyul ejtő Harpagosz, hogy Hisztiaioszt, miután Szardiszba szállították, karóba húzatják, s a fejét bebalzsamozva elküldik Szuszába Dareiosz királynak. Mikor Dareiosz megtudta, mi történt, szigorúan megfeddte embereit, amiért Hisztiaioszt nem élve vitték elébe, majd megparancsolta, hogy mossák meg és ünnepélyesen temessék el a fejet, mert Hisztiaiosz olyan ember volt, aki mind neki, mind Perzsiának nagy szolgálatokat tett.
31. Így fejezte be életét Hisztiaiosz. A perzsa hajóhad pedig Milétosz alatt töltötte a telet, majd a következő évben kifutott a nyílt tengerre és egy csapásra bevette a part menti szigeteket: Khioszt, Leszboszt és Tenedoszt. A barbárok, amikor elfoglaltak egy szigetet, élő láncot alkotva embervadászatot tartottak, az északi parttól a déliig átfésülték a szigetet és összeszedték a lakosságot. Aztán sorban bevették a szárazföldi ión városokat is, de azokat nem fésülték át, mert lehetetlen lett volna.
32. Most aztán kiderült, hogy a perzsa vezérek nem üres szóbeszéddel fenyegették az iónokat, amikor el akarták riasztani őket a háborútól. Valahányszor elfoglaltak egy várost, kiválasztották a legformásabb fiúkat és kiherélték őket, hogy ne legyen belőlük férfi, a legszebb szüzeket pedig elküldték a királynak, majd felgyújtották a várost a benne lévő személyekkel együtt. Így jutottak az iónok harmadízben is szolgaságra, mert először a lüdek, másodszor és harmadszor pedig a perzsák igázták le őket.
33. A hajóhad elhagyta Ióniát, majd meghódította a Hellészpontosz bejáratától balra eső vidéket - a jobboldalt elterülő földet ugyanis már megszerezték a szárazföld felől. A Hellészpontosz európai oldalán a következő vidékek fekszenek: a Kherszonészosz számos városa, Perinthosz és a thrákiai erődítmények, továbbá Szélümbria és Büzantion. Büzantion és a vele szemközt fekvő Kalkhédón lakói nem várták meg a phoinikiai sereget, hanem elhagyták lakóhelyüket, elmenekültek az Euxeinosz-tengeren, és Meszambria városában telepedtek le. A phoinikiaiak, felégetvén a mondott városokat, megtámadták Prokonnészoszt és Artakét, s miután a tűz martalékává tették őket, visszahajóztak a Kherszonészoszra, feldúlni azokat a városokat, amelyeket az első hadjárat alkalmával kihagytak. Csak Küzikoszt kímélték meg, mert a küzikosziak a hajóhad megjelenése előtt gyorsan szerződést kötöttek Oibarész daszküleioni kormányzóval, Megabazosz fiával, és a király alattvalóivá lettek.
34. A Kherszonészoszon a phoinikiaiak minden várost a hatalmukba kerítettek, csak Kardiát nem. Kardiának addig Miltiadész, Kimón fia, Sztészagorasz unokája volt a türannosza, s az uralmat egykor Miltiadész, Küpszelosz fia szerezte meg, a következő módon. Kherszonészosz urai régen a thrák dolonkoszok voltak. Mikor háborúba keveredtek az apszinthioszokkal, szorult helyzetükben elküldték főembereiket Delphoiba, hogy jóslatot kérjenek a háború kimeneteléről. A Püthia megparancsolta nekik, hogy azt az embert, aki először felajánlja nekik vendégszeretetét, miután kiléptek a templomból, hívják meg magukhoz, hogy várost alapítson. A dolonkosz küldöttek végigmentek a Szent Úton,16 elhagyták Phókiszt és Boiótiát, mégsem hívta meg őket senki, ezért aztán Athénnak fordultak.
35. Ebben az időben Athénban Peiszisztratosz uralkodott, de nagy befolyása volt Miltiadésznak, Küpszelosz fiának is. Családja, amely négyfogatú kocsin járt, az aiginai Aiakoszt tartotta ősének, mert csak később költözött Athénba: az első letelepedett családtag Philaiosz, Aiasz fia volt. Ez a Miltiadész éppen háza előtt üldögélt a kapuban, amikor meglátta az arra haladó idegen ruhás és fegyveres dolonkosz küldötteket. Szóba elegyedett velük, s felajánlotta nekik házát és vendégszeretetét. A dolonkoszok elfogadták a meghívást, s miután Miltiadész jól megvendégelte őket, elébe tárták a jóslatot, és felszólították, hogy engedelmeskedjék az isteni parancsnak. Miltiadész türelmesen végighallgatta őket, és nyomban kötélnek állt, mert amúgy is terhére volt Peiszisztratosz uralina,17 és más vidékre vágyott. Haladéktalanul elküldött hát Delphoiba, megkérdezni az istent, hogy eleget tegyen-e a dolonkosz küldöttek kérésének.
36. Minthogy a Püthia is biztatta, Miltiadész, Küpszelosz fia – aki különben díjat nyert Olümpiában a négyes fogatával – maga mellé vette azokat az athéniakat, akik részt akartak venni a vállalkozásban, elhajózott a dolonkosz küldöttekkel, és birtokába vette a vidéket, mert meghívói megtették türannoszuknak. Először is falat húzatott a Kherszonészoszon Kardia városától Paktüéig, hogy az apszinthioszok ne törhessenek rájuk. A földnyelv harminchat sztadion széles, s az egész Kherszonészosz a földszorostól számítva mintegy négyszázhúsz sztadion hosszú.
37. Miltiadész ezzel a fallal, amelyet a Kherszonészosz keskeny részén emelt, megakadályozta az apszinthioszok betörését, így a többiek ellen fordulhatott. Először a lampszakosziakat támadta meg, akik tőrbe csalták, és élve elfogták. De meghallotta ezt a lüd Kroiszosz, aki ismerte és tisztelte Miltiadészt, és követek útján felszólította a lampszakosziakat, hogy bocsássák szabadon foglyukat, különben mint a fenyőfát, úgy vágja ki őket. A lampszakosziak sokáig tanakodtak, mire célozhatott Kroiszosz azzal a fenyegetéssel, hogy "mint a fenyőfát". Végül egy öregember kitalálta,18 hogy mit jelent a kifejezés, és meg is mondta, mire céloz. Mert az összes fa közül egyedül a fenyő olyan, hogy ha egyszer kivágták, nem növel új sarjat, hanem örökre kipusztul. Erre a lampszakosziak gyorsan szabadon bocsátották Miltiadészt, mert tartottak Kroiszosztól.
38. Így szabadult meg hát Miltiadész Kroiszosz segítségével. Nemsokára azonban meghalt, s nem lévén gyermeke, uralma és vagyona féltestvérének, Kimónnak fiára, Sztészagoraszra szállt. Ezt a Miltiadészt a kherszonészosziak olyan tiszteletben részesítették halála után, mint a városalapítókat szokás, emlékére kocsi- és birkózóversenyeket rendeztek, amelyeken azonban egyetlen lampszakoszinak sem volt szabad részt vennie. A lampszakosziakkal vívott háborúban Sztészagorasz is meghalt, utód nélkül. A tanácsházán baltával fejbe vágta egy ember, aki menekültnek adta ki magát, holott a legádázabb ellensége volt.
39. Minthogy Sztészagorasz így meghalt, a Peiszisztratidák Kimón fiát, Miltiadészt, a meggyilkolt Sztészagorasz testvérét egy három evezősoros hajón a Kherszonészoszra küldték, hogy szerezze meg a hatalmat. Már Athénban is kitüntető módon bántak vele, és úgy tettek, mintha nem volna részük atyja, Kimón halálában, amelynek történetét majd később19 fogom előadni. Ahogy Miltiadész megérkezett a Kherszonészoszra, magára zárta a palotája összes kapuját, mintha testvérét, Sztészagoraszt gyászolná. Kitudódott ez a Kherszonészoszon, mire az összes városból felkerekedtek a legtekintélyesebb polgárok, hogy valamennyien kifejezzék részvétüket a gyászoló Miltiadésznak. Ekkor azonban Miltiadész bilincsbe verette őket, s így megszerezte a hatalmat a Kherszonészosz felett. Ötszáz főnyi testőrséget szervezett magának, s feleségül vette Olorosz thrák király leányát, Hégészipülét.
40. Ez a Miltiadész, Kimón fia nem sokkal a Kherszonészoszra való visszatérése után még annál is nagyobb bajba került, mint ami korábban történt vele. Három évvel ezelőtt ugyanis el kellett menekülnie, mert Dareiosz szavára a nomád szküthák egyesítették hadaikat, és előnyomultak egészen a Kherszonészoszig. Miltiadész nem várta meg, amíg megérkeznek, hanem elmenekült a Kherszonészoszról, és csak amikor a szküthák elvonultak, akkor ment vissza Athénból a dolonkoszok hívására. Mindez három évvel az itt leírt események előtt történt.20
41. Ekkor pedig, meghallván, hogy a phoinikiaiak Tenedoszon vannak, minden vagyonát felrakatta öt három evezősoros hajóra, és felkerekedett Athénba. Kardia városából indultak, keresztüljutottak a Melasz-öblön, de épp amikor Kherszonészosz partjai mellett haladtak, megtámadták a hajókat a phoinikiaiak. Miltiadésznak négy hajóval sikerült Imbroszra menekülnie, de az ötödiket elfogták üldözőik, a phoinikiaiak. Ennek a hajónak történetesen Miltiadész legidősebb fia, Métiokhosz volt a kapitánya, aki azonban nem a thrák Olorosz leányától, hanem egy másik asszonytól született. A phoinikiaiak tehát elfogták őt a hajón, s amikor megtudták, hogy Miltiadész fia, nyomban elvitték a királyhoz, akitől hálára számítottak, mert annak idején, amikor a szküthák azt tanácsolták az iónoknak, hogy bontsák le a hidat, és menjenek haza, Miltiadész melléjük állt. Dareiosz mégsem bántotta Miltiadész fiát, Métiokhoszt, mikor a phoinikiaiak elébe vezették, hanem elhalmozta jótéteményekkel, házat és birtokot adományozott neki, feleségül adott hozzá egy perzsa asszonyt, s a tőle született gyermekei már perzsának számítottak. Közben pedig Miltiadész szerencsésen megérkezett Ímbroszból Athénba.
42. Ebben az évben a perzsák nem indítottak újabb vállalkozást az iónok ellen, így az iónok ezt az évet hasznosan töltötték. Artaphrenész szardiszi helytartó küldötteket hívatott magához a városokból, egyezségre kényszerítette az iónokat, és megfogadtatta velük, hogy azontúl bíróság előtt intézik el vitás ügyeiket, és nem fogják egymást rabolni-fosztogatni. Erre kényszerítette őket. Majd felmérette a földjeiket paraszangákban (egy perzsa paraszanga harminc sztadionnak felel meg), és annak alapján rótta ki az adójukat – a mai napig azt az adót fizetik,21 amelyet Artaphrenész megállapított. S ez az összeg nagyjából akkora volt, amekkorát addig is fizettek.
43. Ezek az intézkedések is hozzájárultak, hogy békében éljenek. A következő tavasszal a király valamennyi hadvezérét felmentette tisztségéből, és az ifjú Mardoniosz, Gobrüasz fia, aki nem sokkal korábban vette feleségül Dareiosz leányát, Artozosztrét, megjelent a tengermelléken hatalmas szárazföldi és tengeri haderő élén. Kilikiába érkezvén hajóra szállt és a hajóhaddal folytatta útját, miközben a gyalogosok, más vezérek irányításával, a Hellészpontosz felé vonultak. És most olyasmit mondok el, amin meglepődnek majd azok a hellének, akik nem hiszik, hogy Otanész a hét perzsa főember tanácskozásán a demokrácia bevezetését javasolta a perzsáknak. Mardoniosz ugyanis Ázsia partjai mentén Ióniába hajózva megfosztotta hatalmától az összes türannoszt, és a városokban meghonosította a demokráciát.22 Ezután a Hellészpontoszhoz sietett, ahol addigra roppant hajóhad és szárazföldi erő gyűlt össze. A perzsa hajók átkeltek a Hellészpontoszon, és megkezdték az előnyomulást Európa földjén Eretria és Athén felé.
44. Bár azt állították, hogy a hadjárat csupán e két város ellen irányul, valójában minél több hellén várost el akartak foglalni. A hajóhad bevette Thaszoszt, amelynek lakói még csak meg sem kísérelték az ellenállást. A szárazföldi sereg pedig a leigázott népekhez csatolta a makedónokat, mert mire Makedóniába értek, minden népet a hatalmuk alá vetettek. A hajóhad a part mentén haladva Thaszoszból Akanthoszba tartott, majd onnan továbbhaladva megkerülte az Athószt. Útközben azonban erős északi széllel hatalmas vihar tört rájuk, amely alaposan megtépázta őket, és sok hajót az athószi szirtekre sodort. Állítólag mintegy háromszáz hajó és több mint húszezer ember pusztult el. Egyeseket felfaltak a tengeri szörnyek, mert azoktól nyüzsög Athósznál a tenger, mások a sziklákon zúzták halálra magukat. Sokan azért fúltak vízbe, mert nem tudtak úszni, másokkal a hideg végzett.23
45. Így járt a hajóhad. Mardoniosz Makedóniában táborozó seregét pedig egy éjszaka megtámadták a thrákiai brügoszok, sok embert lemészároltak, s maga Mardoniosz is megsebesült. Mindazonáltal a brügoszok sem kerülhették el a szolgaságot, mert Mardoniosz addig nem vonult el a földjükről, amíg le nem igázta őket. A győzelem után azonban hazavitte egész hadseregét, mert a szárazföldi sereget a brügoszokkal vívott csatában, a hajóhadat pedig az Athósz-hegy körül súlyos veszteségek érték. Ez a sereg tehát kudarcot vallott, és vissza kellett térnie Ázsiába.
46. A következő évben Dareiosz megparancsolta a thaszosziaknak – mert a szomszédaik elterjesztették róluk azt a valótlan hírt, hogy lázadásra készülnek –, hogy rombolják le a városfalaikat, a hajóikat pedig küldjék Abdérába. A thaszosziak ugyanis, mivel a milétoszi Hisztiaiosz ostromzárat vont a falaik köré, jelentős bevételeikből származó gazdagságukat arra használták, hogy hadihajókat építettek, és városukat erősebb falakkal övezték. Ezeket a bevételeket a sík vidék és az aranybányák szolgáltatták. Szkapté Hülé aranybányáiból évente átlag nyolcvan talanton folyt be, a thaszoszi bányákból ugyan valamivel kevesebb, de a terményadó fizetése alól felmentett thaszosziak így is évi kétszáz – jó években háromszáz – talantonhoz jutottak a sík vidék és bányák jövedelméből.
47. Ezeket a bányákat magam is láttam: legnagyszerűbb lelőhelyeiket a phoinikiaiak fedezték fel, akik Thaszosz vezetésével itt alapítottak egykor gyarmatvárost, s erről a Thaszosz nevű phoinikiai férfiról kapta nevét a sziget. Ezek a phoinikiai bányák Szamothrakéval átellenben, Ainüra és Koinüra között fekszenek, s területükön a bányaművelés során már egy egész hegyet felforgattak.
48. A thaszosziak tehát ilyen jó helyzetben voltak. Mégis engedelmeskedtek a királyi parancsnak, lerombolták falaikat, és az összes hajójukat Abdérába küldték. Dareiosz ezután megpróbálta kideríteni a hellének szándékát, hogy harcolni akarnak-e ellene vagy készek meghódolni. Hellasz minden vidékére követeket küldött tehát, azzal a paranccsal, hogy kérjenek a király számára földet és vizet. S miközben ezek a követek rendeletére szertenyargalták Hellaszt, más követek a tengermelléken sorjázó adófizető városokba látogattak el, azzal a paranccsal, hogy a lakosok építsenek nagy hadihajókat és lovak szállítására is alkalmas vízi járműveket.
49. A városok megkezdték a hajóépítést, a Hellaszba küldött követek a legtöbb várostól és az összes szigettől megkapták azt, amit a király követelt. A Dareiosznak földet és vizet küldő szigetlakók közt ott voltak az aiginaiak is. Ezzel aztán nyomban magukra zúdították az athéniak haragját és vádaskodását, hogy csak azért teljesítették a király követelését, mert később a perzsákhoz állva meg akarják támadni őket. Megragadták az alkalmat, Spártába rohantak, és ott azzal vádolták meg az aiginaiakat, hogy tettükkel egész Hellaszt elárulták.
50. A vád hallatán Spárta királya, Kleomenész, Anaxandridész fia átkelt Aiginára, hogy elfogja a fő vétkeseket. Terve végrehajtásában azonban megakadályozták az aiginaiak; s a leghangosabban Kriosz, Polükritosz fia tiltakozott, aki kijelentette, hogy Kleomenész egyetlen aiginai polgárt sem hurcolhat el büntetlenül, s különben sem a spártaiak megbízásából jár el, hanem az athéniakéból, akik megvesztegették: ha nem így volna, a másik király is vele jön, hogy elfogja a vétkeseket. Krioszt Démaratosz bujtotta fel egy levélben, azért beszélt így. Kleomenész tehát elment Aigináról, de előbb megkérdezte Kriosztól a nevét. Meghallván így szólt: "Vonass hát kosszarvaidra24 bronzot, mert nagy baj ér majd."
51. Közben Démaratosz, Arisztón fia otthon maradt Spártában, és folyvást áskálódott Kleomenész ellen. Ő maga is spártai király volt, de kevésbé előkelő család sarja, mint Kleomenész. Máskülönben egyenrangúak voltak, hiszen közös ősöktől származtak, csak épp az elsőszülött Eurüszthenész utódai nagyobb tekintélyben álltak.25
52. A lakedaimóniak ugyanis, rácáfolva az összes költőkre, azt állítják, hogy maga Arisztodémosz király (Arisztomakhosz fia, Kleodaiosz unokája, Hüllosz dédunokája) vezette el őket arra a földre, amelyet most birtokolnak, nem pedig a fiai. Arisztodémosznak hamarosan ikreket szült a felesége, Argeia, aki állítólag Autesziónnak, Tiszamenosz fiának, Therszandrosz unokájának, Polüneikész dédunokájának volt a leánya. Arisztodémosz még éppen láthatta fiait, mert alighogy megszülettek, megbetegedett és meghalt. A lakedaimóniak akkor, a hagyomány szerint, az elsőszülött gyermeket akarták királlyá megtenni, de annyira hasonlítottak egymásra, hogy nem tudták megkülönböztetni őket, ezért az anyát kérdezték meg. Az asszony tagadta, hogy meg tudná különböztetni őket – pedig valójában tudta, csak mindkét fiából királyt szeretett volna. A lakedaimóniak zavarukban követeket küldtek Delphoiba, kérdeznék meg, mit is tegyenek. A Püthia azt parancsolta, hogy mindkét gyermeket tegyék meg királlyá, de az idősebbiket tiszteljék jobban. A Püthia válasza nem oszlatta el a lakedaimóniak zavarát, hogy miképpen is állapítsák meg, melyik az idősebb gyermek. Végül egy Panitész nevű messzéniai ember tanácsa segítette ki őket. Panitész ugyanis azt javasolta a lakedaimóniaknak: figyeljék meg, hogy az anya melyiket fürdeti és eteti meg először a két gyermek közül. Ha mindig megtartja ugyanazt a sorrendet, akkor megtudják az igazságot, amit keresnek. Ha viszont az anya is váltogatja a sorrendet, és összevissza csinálja, akkor nyilvánvalóan ő sem tud többet náluk, és valami jobb módszert kell kieszelni. A spártaiak pedig a messzéniai ember tanácsa szerint megfigyelték Arisztodémosz gyermekeinek anyját, persze a tudta nélkül, és megállapították, hogy mindig ugyanazt a gyermeket fürdeti és eteti meg először. Erre elvették az anyától azt a fiút, amelyikkel mint idősebbel kivételezett, és attól fogva az állam költségén nevelték. Ezt Eurüszthenésznek, a másikat Proklésznak nevezték. Testvér létükre serdülőkoruktól szemben álltak egymással, legalábbis így mondják, és utódaik is így viselkedtek.
53. Ezt mondják a lakedaimóniak, de a többi hellén mást mesél, amit pedig most írok le, abban a többi hellén hagyományát követem. Ezeknek a dór királyoknak a sorát helyesen vezetik vissza Perszeuszig, Danaé fiáig – ha most isteni származásától eltekintünk –, és helyesen tartják őket hellénnek, ekkor ugyanis már hellénnek számítottak. Azért mondtam, hogy Perszeuszig, és azért nem mentem még tovább visszafelé, mert Perszeusz történetében nem szerepel halandó atya neve, mint Héraklésznál Amphitrüóné. Jó okkal mondtam tehát, hogy helyesen tették, amikor Perszeuszig mentek vissza. Ha viszont Danaétól, Akrisziosz leányától tovább sorolnám visszafelé az ősöket, kiderülne, hogy a dór vezérek tősgyökeres egyiptomiak.26
54. Így őrizték meg tehát a hellén hagyományok a családfát. Ezzel szemben a perzsák azt állítják, hogy Perszeusz asszür eredetű volt, s csak később lett hellén, de egyetlen elődje sem volt hellén. Őszerintük Akrisziosz elődjeit semmiféle rokoni kapcsolat nem fűzte Perszeuszhoz, mert Akrisziosz családja, miként a hellének is állítják, valóban Egyiptomból származott.
55. Nos, erről talán elég is ennyi. Hogy ezek, noha egyiptomiak voltak, milyen hőstettekkel szerezték meg maguknak a dór királyi trónt, azt nem mondom el, mert mások már megírták. Inkább azt beszélem el, amiről mások még nem szóltak.
56. A spártai királyok ilyen kiváltságokat élveznek. Mindketten Zeusz – a Lakedaimóni Zeusz és az Égi Zeusz – papjai. Kedvükre indíthatnak háborút27 bármely ország ellen, ebben egyetlen spártai polgár sem akadályozhatja meg őket, mert különben átkot vonna a fejére. Ha a sereg előrenyomul, a királyok a legelső sorban haladnak, ha visszavonul, a leghátsó sorban, de biztonságukra háború esetén száz testőr28 ügyel. Hadba induláskor annyi jószágot visznek magukkal, amennyit akarnak, s ha áldozatot mutatnak be, nekik jár a bőr és a háthús.
57. Háború idején ilyen kiváltságok illetik meg őket, békében pedig a következő jogokat élvezik. A nyilvános áldozati lakomákon mindig ők ülnek a fő helyen, őket szolgálják ki először, s mindenből kétszer annyit kapnak, mint a többi vendég. Az italáldozatot ők mutatják be először, és nekik jár a feláldozott állatok bőre. Újholdkor, továbbá a hónap hetedik napján államköltségen mindkettejüknek egy-egy hibátlan áldozati állatot szállítanak Apollón szentélyébe, hozzá egy medimnosz árpalisztet meg egy negyed lakóniai mérő29 bort. A versenyeken ők ülnek a díszhelyen, mindig ők mondják meg, kinek a kötelessége ellátni az állam vendégeit, és mindegyikük két-két püthioszt nevez ki. A püthioszok járnak jóslatért Delphoiba, s a királyokkal együtt étkeznek, államköltségen. Ha a királyok nem jelennek meg egy lakomán, két khoinix lisztet és egy kotülé bort kapnak, ha megjelennek, kétszer annyit. Ezek a jogok akkor is megilletik őket, ha magánember lakomáján vesznek részt. Ők őrzik azokat a jóslatokat, amelyeket az állam kapott, noha tartalmukat a püthioszok is ismerik. Egyedül a királyok dönthetnek arról, hogy az olyan leány örökös,30 akit apja nem jegyzett el senkivel, kihez menjen férjhez. Ők foglalkoznak a közutak felügyeletével. Ha valaki gyermeket akar örökbe fogadni, csak a királyok színe előtt teheti meg. Részt vesznek a királyok a huszonnyolc tagú geruszia ülésén, s ha nem jelennek meg, a királyi jogok a gerusziának azokat a tagjait illetik meg, akik a királyok legközelebbi rokonai, s ezek aztán még két – a magukéval együtt tehát három –szavazatot adhatnak le.
58. Eletükben ilyen kiváltságokkal tiszteli meg a spártai nép királyait, haláluk után pedig a következőkkel. Egész Lakóniát benyargalják lovas hírnökök a király halálhírével, a városokat pedig asszonyok járják be, üstöket kongatva. Erre a jeladásra minden szabad család két tagja – egy férfi meg egy nő – gyászruhát ölt, mert ha nem, példás büntetéssel lakol. A lakedaimóniak ugyanúgy gyászolják meg halott királyaikat, mint az ázsiai barbárok, mert a legtöbb barbár királysirató szertartásai hasonlóak. Ha a lakedaimóni király meghal, a temetési szertartáson egész Lakedaimón köteles megjelenni, nemcsak a spártai polgárok, hanem – meghatározott számban – a perioikoszok is. Sokezres tömeg gyűlik össze ezekből, továbbá a helótákból és a spártai polgárokból, s férfiak és asszonyok vadul verik a homlokukat, és hangosan jajveszékelnek, hogy az, aki most halt meg, az volt a legjobb királyuk. Ha egy király háborúban esik el, elkészítik a szobormását, s azt fektetik díszes halotti ágyra. A temetés után pedig tíz napig nem tartanak piacot, nem gyűlnek össze választásra, mert ezekben a napokban mindenki gyászol.
59. Az a szokásuk is megegyezik a perzsákéval, hogy ha meghal a király, az utóda eltörli a spártai polgárok adósságát, amellyel a királynak vagy az államnak tartoznak, akárcsak a perzsáknál, ahol az új király szintén elengedi a városok adóhátralékát.
60. Az viszont az egyiptomiakkal közös vonásuk, hogy a hírnök, az auloszjátékos vagy szakács foglalkozása apáról fiúra száll, vagyis az auloszjátékos fia auloszjátékos lesz, a szakácsé szakács, a hírnöké hírnök. S a hírnök fiának tisztségét nem tölthetné be egy másik ember, akinek történetesen tisztább a hangja, mert mindenki az apai mesterséget folytatja. Ilyenek tehát a szokásaik.
61. Akkor, amikor Kleomenész Aiginán időzött, és egész Hellasz érdekében fáradozott, Démaratosz áskálódni kezdett ellene, persze nem az aiginaiak iránti rokonszenvből, hanem gyűlöletből és irigységből. Ezért Kleomenész Aigináról visszatérve elhatározta, hogy megfosztja a tróntól Démaratoszt, és a következő tervet eszelte ki. Az előző spártai király, Arisztón kétszer is megnősült, de egyik asszonyától sem született gyermeke. Abban a hiszemben, hogy a baj nem rajta múlik, harmadszor is megnősült, mégpedig a következő módon. Volt Spártában egy barátja, aki közelebb állt hozzá, mint bárki más. Ennek az embernek véletlenül a legszebb spártai nő lett a felesége; a nő azonban olyan rút volt korábban, amilyen szép lett később. Dajkája ugyanis, látva, hogy milyen csúnya a leányka –amúgy gazdag szülők gyermeke –, meg azt is látva, hogy a szülőket mennyire bántja a gyermek csúfsága, mindennap elvitte a kisleányt Helena szentélyébe, amely Phoibosz temploma fölött a Therapné nevű helyen áll. Amikor a dajka felért a szentélybe, az istennő szobra elé állt és úgy könyörgött hozzá, hogy szabadítsa meg a gyermeket a rútságtól. És csakugyan, egy szép napon, mikor a dajka kilépett egy szentélyből – legalábbis így beszélik –, megjelent előtte egy asszony, és kérdőre vonta, hogy mit visz a karjában. Egy gyermeket, válaszolta a dajka. Az asszony erre megparancsolta, hogy mutassa meg, mert nem látja, a dajka azonban vonakodott, mert a szülők megtiltották, hogy bárkinek is megmutassa a leánykát. Az asszony azonban addig erősködött, amíg a dajka, látva, hogy úgysem tágít, megmutatta neki a gyermeket. Az asszony ekkor kezét a leányka fejére tette, és azt mondta, hogy a legszebb nő lesz belőle Spártában. Ettől a naptól fogva csakugyan megváltozott a gyermek külleme, amikor pedig eladó sorba került, Arisztónnak ez a mondott barátja, Agétosz, Alkeidész fia vette feleségül.
62.	Arisztón azonban lángoló szerelemre gyúlt az asszony iránt, és a következő ravasz tervet eszelte ki. Azt mondta a barátjának, hogy kiválaszthatja a kincseiből, amit a legjobban szeretne, és ő nekiajándékozza, cserébe azonban ő is ugyanazt kéri. Agétosz, akinek eszébe sem jutott a felesége, hiszen Arisztón házasember volt, ráállt az ajánlatra. A megállapodást esküvel pecsételték meg, Arisztón pedig odaadta azt a drágaságot, amelyet Agétosz kiválasztott, de viszonzásképpen a feleségét kérte. Agétosz azt mondta, hogy bármiről lemond, de azt az egyet nem adja. Mindazonáltal, a király ravaszsága folytán, kötötte az esküje, és kénytelen volt lemondani a feleségéről.
63. Így Arisztón elvált a feleségétől, és ez az asszony lett a harmadik felesége. Aztán időnap előtt, hogy még nem telt be a tíz hónap, megszülte az asszony ezt a Démaratoszt. Arisztón éppen az ephoroszokkal tanácskozott, mikor egy szolga megjelentette, hogy fia született. Arisztón pontosan tudta, mikor házasodott, de azért kiszámolta a hónapokat az ujjain, és felkiáltott: "Ez nem lehet az én fiam!" Az ephoroszok ugyan hallották, mit mond, de akkor nemigen törődtek vele. A fiú azonban felnőtt, Arisztón pedig megbánta, amit mondott, mert addigra már a maga gyermekének hitte Démaratoszt. A Démaratosz nevet31 pedig azért kapta, mert születése előtt a spártaiak közösen fohászkodtak, hogy Arisztónnak – akit annyira tiszteltek Spártában, mint egy királyt se addig – gyermeke szülessen. Ezért kapta tehát a fiú a Démaratosz nevet.
64. Idő múltán Arisztón meghalt, s a királyi méltóság Démaratoszra szállt. Később azonban úgy hozta a sors, hogy minden kitudódott és Démaratosznak le kellett mondania a trónról. Kleomenész ugyanis már akkor összekülönbözött Démaratosszal, amikor Démaratosz elvezette a sereget Eleusziszból, akkor pedig, amikor Kleomenész átkelt Aiginára, hogy megbüntesse a médekhez pártolt lakosságot, még nagyobb gyűlölség tört ki köztük.
65. Kleomenész tehát bosszút forralt, ezért megállapodott a Démaratosszal egy nemzetségből való Leutükhidésszel, Menarész fiával, Agisz unokájával, hogy megteszi királynak Démaratosz helyett, és aztán együtt támadják meg az aiginaiakat. Leutükhidész szívből gyűlölte Démaratoszt, mégpedig a következő okból. Jegyben járt egykor Perkalosszal, Khilónnak, Démarmenosz fiának a leányával, de Démaratosz elrabolta tőle a menyasszonyt, és feleségül vette. Ezért gyűlölte hát Leutükhidész Démaratoszt. Kleomenész nógatására ekkor megesküdött, hogy Démaratosz csak bitorolja a spártai trónt, mert nem Arisztón fia. Feltárta a törvényszék előtt, hogy mit mondott Arisztón, mikor egy szolga megjelentette neki a fia születését, hogyan számolt utána a hónapoknak és kiáltott fel, hogy a fiú nem lehet az övé. Állítását még esküvel is megerősítve bizonygatta, hogy Démaratosz nem Arisztón fia, következésképpen nem törvényesen uralkodik Spártában. Tanúként azokra az ephoroszokra hivatkozott, akik részt vettek a tanácsülésen, és hallották Arisztón szavait.
66. Végül annyira elfajult a viszálykodás, hogy a spártaiak úgy döntöttek: megkérdezik a delphoi jósdát, vajon Démaratosz Arisztón fia-e. Mikor tehát Kleomenész indítványára a Püthiához fordultak, Kleomenész megnyerte magának az egyik legbefolyásosabb delphoi polgárt, Kobónt, Arisztophantosz fiát, aki rábírta Periallát, a papnőt, hogy beszéljen Kleomenész szája íze szerint. Így aztán a küldöttek kérdésére a Püthia kinyilvánította, hogy Démaratosz nem Arisztón fia. Később persze kiderült a dolog, s Kobónt száműzték Delphoiból, Periallát pedig megfosztották hivatalától.
67. Így vesztette el Démaratosz a királyi méltóságot. Később elmenekült Spártából a médekhez, mert a következő megaláztatást kellett elszenvednie. Amikor letette a királyi méltóságot, ráruháztak valami más tisztséget, amit viselt is egy ideig. Akkoriban ünnepelték a gümnopaidiát, s ő is ott volt a nézők között, Leutükhidész azonban, aki közben király lett helyette, merő gúnyból odaküldött hozzá egy szolgát, és megkérdeztette, hogy ízlik a hivatalnokoskodás az uralkodás után. Démaratosz, bár megsebezte a kérdés, azt felelte, hogy ő ugyan mind a kettőben kiállta már a próbát, Leutükhidész azonban még nem, de ez a kérdés még mérhetetlen bajt fog a spártaiakra hozni, nem pedig mérhetetlen szerencsét. Így szólván eltakarta arcát, és elhagyta a színházat. Hazamenet otthon megtette a kellő előkészületeket, majd ökröt áldozott Zeusznak, és magához hívatta az anyját.
68. Mikor megérkezett az anyja, kezébe adta az állat szívét, s könyörögve így szólt hozzá: "Anyám, az összes istenre, de leginkább a házunkat védő Zeuszra kérlek, mondd meg az igazat, hogy ki az én atyám. Leutükhidész azt állította a törvényszék előtt, hogy már viselős voltál első férjedtől, amikor Arisztón felesége lettél. A még szemtelenebb szóbeszéd azt híreszteli rólad, hogy egy cseléddel, egy szamárhajcsárra132 háltál együtt, s én annak a fia volnék. Az istenekre kérlek, mondd meg az igazat! Ha elkövetted azt a ballépést, amit most úton-útfélen emlegetnek, igazán nem te volnál az első asszony, aki ilyesmit csinált, sokan megtették ezt már teelőtted. Azt is híresztelik egész Spártában, hogy Arisztón nem tudott gyermeket nemzeni, mert különben az előző asszonyok is szültek volna neki."
69. Démaratosz szavaira az anyja így válaszolt. "Fiam, ha már ennyire könyörögsz, ennyire esdekelsz, megmondom neked az igazat, feltárom előtted a valót. Harmadik éjjel, hogy Arisztón a házába vezetett, megjelent nálam egy árnyalak, aki Arisztón arcvonásait viselte. Hált velem, majd fejemet virággal koszorúzta és eltűnt. Kisvártatva felkeresett Arisztón, s ahogy meglátta a koszorúmat, kérdőre vont, hogy azt kitől kaptam. Hiába mondtam, hogy tőle, nem hitte. Erre megesküdtem, hogy tőle kaptam, hiszen csak az imént járt itt és hált velem, akkor adta a koszorút. Az esküszóra aztán belátta Arisztón, hogy valami isteni dolog történt. És nemcsak az derült ki, hogy a koszorú az udvari kapunk melletti hérószszentélyből való, amelyet Asztrabakosz személyének neveznek, hanem a jósok is úgy mondták, hogy maga a hérósz hált velem. Nos, fiam, mindent megtudtál, amit akartál. Atyád vagy Asztrabakosz hérósz, vagy Arisztón, mert azon az éjszakán fogantál. S ha ellenségeid arra alapozzák fő vádjukat, hogy Arisztón születésed hírére többek füle hallatára azt mondta, hogy nem az ő fia vagy, mert nem jött el az idő: a tíz hónap ‑ nos, csak azért beszélt így, mert nem értett az ilyen dolgokhoz. Hiszen nemegyszer szül kilenc vagy éppen hét hónapra az asszony, nem mindnél telik be a tíz hónap, hát én is, fiam, hét hónapra szültelek téged. Különben maga Arisztón is hamarosan belátta, hogy milyen oktalan kijelentést tett. Ne törődj hát a születésedről szóló mendemondákkal, mert amit most tőlem hallottál, az a tiszta igazság. Szülje csak asszonya szamárhajcsártól a fiát Leutükhidésznek meg a többi rágalmazónak!"
70. Ezt mondta Démaratosznak az anyja. Ő pedig, megtudván, amit akart, útravalóval felpakolva Éliszbe ment, de úgy tett, mintha Delphoiba indulna jóslatért. A lakedaimóniak azonban megsejtették, hogy szökni akar, és utánaeredtek. Démaratosznak sikerült Éliszből Zakünthoszra hajóznia, de a lakedaimóniak a sarkában voltak, rátámadtak és a kísérőit elfogták. Démaratoszt azonban a zakünthosziak nem voltak hajlandók kiszolgáltatni, úgyhogy tőlük felkerekedett Ázsiába, Dareiosz királyhoz, aki szívesen fogadta, s városokkal-birtokokkal ajándékozta meg. Így és ilyen nehézségek árán került Ázsiába Démaratosz, akinek különben sok mondása és cselekedete szerzett hírt-nevet Lakedaimónban, például az, hogy Olümpiában a négyes fogatú kocsiversenyen győzelmet aratott. Mert ilyen győzelemmel egyedül ő büszkélkedhetett a spártai királyok közül.
71. Amikor Démaratoszt letették a trónról, Leutükhidész, Menarész fia lett a király. Őneki egyetlen fia volt, Zeuxidémosz, akit olykor Küniszkosznak is neveztek a spártaiak. Ez a Zeuxidémosz azonban soha nem lett Spárta királya, mert még Leutükhidész előtt meghalt, de maradt utána egy fiú, Arkhidamosz. Zeuxidémosz halála után Leutükhidész másodszor is megházasodott, s Eurüdamét, Meniosz nővérét, Diaktoridész leányát vette feleségül. Ettől az asszonytól azonban nem született fia, csak leánya, Lampitó, akit feleségül adott Arkhidamoszhoz, Zeuxidémosz fiához.
72. De ez a Leutükhidész sem öregedett meg Spártában, hanem elnyerte büntetését azért, amit Démaratosz ellen elkövetett. Amikor ugyanis a lakedaimóniakat a thesszaliaiak ellen vezette, és könnyűszerrel elfoglalhatta volna az egész országot, egy nagy pénzösszeggel hagyta magát megvesztegetni. Rajtakapták, hogy a sátrában egy pénzes zsákon ül, törvény elé idézték, és száműzték Spártából, a házát pedig lerombolták. Tegeába szökött, és ott is halt meg.
73. Mindez azonban később történt. Akkor tehát, amikor Kleomenésznak sikerült elűznie Démaratoszt a trónról, Leutükhidésszel együtt tüstént felkerekedett az aiginaiak ellen, mert égette az Aiginán elszenvedett megaláztatás haragja. Az aiginaiak, meglátván, hogy mind a két király hadba vonult ellenük, letettek az ellenállásról. A két király kiválasztotta közülük a tíz leggazdagabb és legelőkelőbb polgárt – köztük Krioszt, Polükritosz fiát és Kaszamboszt, Arisztokratész fiát, mert az ő szavuk döntött Aiginán elvitték őket Attikába, és kiszolgáltatták Aigina legádázabb ellenségeinek, az athéniaknak.
74. Később azonban kitudódott, hogy milyen fondorlatos játékot űzött Kleomenész Démaratosszal, erre félni kezdett a spártaiaktól és Thesszaliába szökött. Majd Árkádiába ment, ahol egyre-másra zavargást igyekezett kelteni és megpróbálta egyesíteni az arkadiaiakat Spárta ellen. Esküjüket vette, hogy minden vállalkozásában követni fogják; arkadiai megbízottakat hurcolt magával Nónakrisz városába, hogy ott, a helyszínen esküdjenek meg a Sztüx vizére. Az árkádiaiak ugyanis azt állítják, hogy e mellett a város mellett fakad a Sztüx vize: csakugyan csordogál ott egy sziklából egy vékony vízsugár egy hasadékba, amelyet kőfallal vettek körül. Nónakrisz, ahol ez a forrás van, arkadiai város, nem messze Phéneosztól.
75. Mikor a lakedaimóniak hírét vették Kleomenész mesterkedéseinek, megrettentek és visszahívták, hogy legyen Újra a királyuk, mint ezelőtt. Kleomenészen azonban, akin már korábban is mutatkoztak a zavar jelei, kitört az őrültség, és valahányszor egy spártai polgárral találkozott, királyi pálcájával az arcába akart sújtani. Az efféle tettei, valamint őrjöngési rohamai miatt hozzátartozói kalodába záratták. Amikor pedig Kleomenész észrevette, hogy mindenki elment, és csak egy őr ügyel rá, kért tőle egy kést. Az őr eleinte vonakodott engedelmeskedni, de amikor Kleomenész megfenyegette, hogy csúnyán elbánik vele, a szegény helóta halálra rémült a fenyegetőzéstől, és végül adott neki. Kleomenész alighogy a kezébe kapta a kést, összevissza szabdalta magát, a lába szárán kezdve a combján át a csípőjéig, s végül mikor elért a hasáig, felvágta, és úgy halt meg. A legtöbb hellén azt állítja, hogy azért ért ilyen véget, mert rávette a Püthiát, hogy kedvezőtlen jóslatot mondjon Démaratoszról. Egyedül az athéniak vélekednek másként. Szerintük az egész az eleusziszi betörés miatt33 volt, mert Kleomenész kifosztotta az istennő szentélyét. Az argosziak szerint azért bűnhődött így, mert mikor legyőzte az argosziakat, s ők bemenekültek Argosz szentélyébe, Kleomenész kihurcoltatta és lemészároltatta őket, s istentelenségében még a szent ligetet is felgyújtatta.
76. Kleomenész ugyanis egyszer jóslatot kért Delphoiban, s azt a választ kapta, hogy el fogja foglalni Argoszt. A spártai sereg élén el is érkezett az Eraszinosz folyóhoz, amely állítólag a Sztümphalosztóból ered (úgy tudják, hogy ez a tó eltűnik egy tátongó hasadékban, s mikor Argoszban újra előbukkan, már Eraszinosznak nevezik), és a folyó partján áldozatot mutatott be. Minthogy az áldozat nem ígérte sikeresnek az átkelést, Kleomenész kijelentette, hogy tiszteli az Eraszinoszt, amiért nem árulja el honfitársait, mindazonáltal nem sokáig örülnek már az argosziak a szabadságnak. Ezután visszavezette seregét Thüreába, bikát áldozott a tengernek, majd átszállíttatta csapatait hajón Tirünsz és Nauplia vidékére.
77. Ennek hírére az argosziak gyorsan levonultak a tengerpartra, és Tirünsz közelében, egy Szépeia nevű helyen, nem nagy távolságban a lakedaimóniaktól, tábort vertek. Az argosziak nem a nyílt csatától féltek, hanem attól, hogy az ellenség valamilyen csellel fölébük kerekedik. Mert ezt olvasták ki abból a jóslatból, amelyet a Püthia közösen adott nekik és a milétosziaknak, s amely így hangzott:

Hogyha az asszony nyer diadalt, leigázva, a férfin,
és elkergeti, nagy hírt nyerve az argosziak közt,
marcangolja sok argoszi nő, gyászolva, az arcát,
s szól az utód ekkor: dárdától hullt ez a szörnyű
kígyó, mely hármas gyűrűbe csavarta a testét.

Megijedtek az argosziak a dolgoknak ettől az egyezésétől, s úgy döntöttek, hogy mindenben ahhoz igazodnak, amit az ellenség kikiáltója mond, úgyhogy ha a spártai hírnök elrendelt valamit a lakedaimóniaknak, azt az argosziak is ugyanúgy megtették.
78. Mikor Kleomenész észrevette, hogy az ellenség mindig ugyanazt teszi, amit ő a kikiáltójával a saját katonáinak parancsol, elrendelte embereinek, hogy a hírnök szavára lássanak reggelihez, majd fogjanak fegyvert és támadják meg az argosziakat. A lakedaimóniak engedelmeskedtek a parancsnak, s akkor törtek rá az argosziakra, amikor a kikiáltó szavára azok is éppen reggelizni kezdtek. Sok argoszi elesett, még több Argosz szent ligetébe menekült, ahol az ellenség körülzárta őket.
79. Kleomenész ezután így járt el. A hozzá szökött argosziaktól megtudta azoknak a nevét, akik elmenekültek, majd követet küldött utánuk, és név szerint mindegyik menekültnek megüzente, hogy kifizették érte a váltságdíjat. (A Peloponnészoszon egy hadifogoly szokásos váltságdíja két mina.) Ezzel a csellel ötven argoszit hívatott elő, akiket nyomban kivégeztetett, de a szentélykörzetben lévők semmit nem tudtak a történtekről, mert a sűrű erdőből nem lehetett kilátni. Végül az egyik menekült felmászott egy fára, és meglátta, mit műveinek a lakedaimóniak a hajtársaikkal, s attól fogva hiába hívták, egy se ment.
80. Kleomenész ekkor száraz fát hordatott a helótákkal a liget köré, s mikor parancsa teljesült, felgyújtatta a farakást. Lángokban állt az erdő, s Kleomenész odafordult az egyik szökevényhez, hogy voltaképpen melyik istené is ez a terület. Arra a válaszra, hogy Argoszé, keservesen felsóhajtott, mondván: "Ó, jóslatok istene, Apollón, alaposan becsaptál, amikor azt ígérted, hogy el fogom foglalni Argoszt. Mert úgy sejtem, éppen most teljesedik be jóslatod."
81. Kleomenész ekkor seregének nagyobb felét visszaküldte Spártába, maga pedig ezer válogatott katonával felkereste Héra szentélyét, hogy áldozatot mutasson be. Már elkezdte volna az áldozati szertartást, de a pap visszatartotta, mondván, hogy azon a helyen nem áldozhat idegen. Erre Kleomenész elhurcoltatta és megkorbácsoltatta a papot a helótákkal, maga pedig elvégezte az áldozatot, majd visszatért Spártába.
82. Hazatérése után ellenfelei az ephoroszok elé idézték, és bevádolták, hogy azért nem foglalta el Argoszt, amelyet egyébként könnyen bevehetett volna, mert megvesztegették. Ő azzal védekezett – és nem tudni, hogy valót vagy valótlant állított-e –, hogy azt hitte, Argosz szentélyének bevételével teljesült az isteni jóslat. A várost mindaddig nem merte megtámadni – állította –, amíg nem mutatott be áldozatot, és nem kapott egyértelmű jósjelet, hogy az isten a kezébe adja-e a várost vagy sem. S amikor Héra szentélyében áldozatot mutatott be és jósjelet kért, az istenszobor melléből lángnyelv csapott ki, amit csakis úgy értelmezhetett, hogy nem foglalhatja el Argoszt. Ha a láng a szobor fejéből csap ki, az egész várost beveszi, de a láng az istennő kebléből lövellt ki, ami csakis azt jelentheti, hogy ő mindent megtett, amit az isten akaratából meg kellett tennie. Szavait a spártaiak józannak és hihetőnek tartották, és nagy szótöbbséggel felmentették a vád alól.
83. A háborúban annyi argoszi polgár esett el, hogy a városban a rabszolgák ragadták magukhoz a hatalmat, ők töltötték he a hivatalokat, ők kormányoztak, amíg az elesettek fiai föl nem serdültek. Ezek aztán visszaszerezték a hatalmat és elkergették a rabszolgákat, de az elűzöttek ekkor fegyveres erővel elfoglalták Tirünsz városát. Egy ideig békesség volt a két fél között, de egyszer csak megjelent a rabszolgák között egy Kleandrosz nevű jós, az arkadiai Phigalia szülötte, s rávette őket, hogy támadják meg volt uraikat. Attól fogva véres, hosszú háború dúlt köztük, míg nagy nehezen felülkerekedtek az argosziak.
84. Az argosziak tehát azt állítják, hogy Kleomenészt az őrültsége juttatta ilyen csúfos végre. A spártaiak viszont azt mesélik, hogy nem azért borult el elméje, mert istentelenségeket cselekedett, hanem azért, mert gyakran találkozván szküthákkal, rákapott a vegyítetlen borra. A nomád szküthák attól fogva, hogy Dareiosz betört országukba, másra sem gondoltak, csak a bosszúállásra. Követeket küldtek Spártába, hogy kössenek szövetséget, és azt javasolták, hogy a spártaiak – miközben ők a Phaszisz folyónál megpróbálnak betörni a méd földre – induljanak el Epheszoszból, kíséreljenek meg behatolni a birodalomba, aztán egyesüljön a két sereg. Amikor a szkütha követek Spártában jártak, Kleomenész állítólag éjjel-nappal velük volt, és a sűrű találkozásokon szokott rá a vegyítetlen borra. A spártaiak tehát ezzel magyarázzák a megőrülését. Őszerintük ekkor honosodott meg az a szokásuk, hogy ha erősebb bort kívánnak, azt "szkütha pohárnak" mondják. A spártaiak tehát így magyarázzák Kleomenész történetét. Én azonban azt hiszem, hogy a végzet sújtott le rá azért, amit Démaratosz ellen tett.
85. Amikor az aiginaiaknak megvitték Kleomenész halálhírét, nyomban követek indultak Spártába, és bevádolták Leutükhidészt az Athénban fogva tartott kezesek miatt. A lakedaimóniak összehívták a törvényszéket, amely kimondta, hogy Leutükhidész súlyos jogtalanságot követett el az aiginaiakkal, és azt határozta, hogy ki kell szolgáltatni őt az aiginaiaknak a fogva tartott kezesekért. Az aiginaiak már éppen meg akarták ragadni Leutükhidészt, amikor egy nagy tekintélyű spártai polgár, Theaszidész, Leóprepész fia megszólította őket: "Mit tesztek, aiginai férfiak? El akarjátok hurcolni a spártaiak királyát, akit tulajdon polgártársai kiszolgáltattak nektek? Vigyázzatok, mert most haragjukban határoztak így, de meggondolhatják magukat, és ha megteszitek, amire készültök, végveszélybe sodorhatjátok hazátokat." Erre az aiginaiak letettek arról a szándékukról, hogy magukkal hurcolják Leutükhidészt, ellenben megállapodtak vele, hogy elkíséri őket Athénba, és megpróbálja elérni az aiginaiak szabadon bocsátását.
86. Leutükhidész tehát Athénba ment és megpróbálta elvégezni a rábízott feladatot, az athéniak azonban, nem akarván visszaadni a túszokat, különböző kifogásokkal tértek ki a kérés teljesítése elől. Egyre csak azt mondogatták, hogy őnekik a túszokat a két király adta át, jogtalanságot követnének hát el, ha az egyiknek adnák őket vissza, amikor a másik nincs ott. Hallgatta Leutükhidész egy darabig az athéniak kertelését, aztán így szólt hozzájuk: "Nos, athéniak, csináljatok, amit akartok. Ha kiadjátok a túszokat, istennek tetsző módon jártok el, ha nem, akkor meg épp fordítva. Mindenesetre hadd mondjak el nektek egy történetet, amely Spártában esett meg, amikor valaki letétbe helyezte a pénzét. Úgy beszélik nálunk Spártában, hogy három emberöltővel ezelőtt élt Lakedaimónban egy Glaukosz nevű férfi, Epiküdész fia. Minden tekintetben derék, nagyszerű ember volt, de leginkább az igazságosságáért tisztelték az akkori lakedaimóniak. Egyszer aztán a következő eset történt meg vele. Megjelent Spártában egy milétoszi ember, aki beszélni akart vele, és azt mondta: »Milétoszi vagyok, azért jöttem Spártába, mert hallottam igazságosságod hírét és a javamra akarom fordítani. Mert nemcsak Hellaszban, hanem Ióniában is híre ment az igazságosságodnak. Meghánytam-vetettem magamban, hogy Ióniát mindig is veszélyek fenyegették, a Peloponnészosz pedig általában biztonságos vidék, a vagyon meg sosem marad sokáig ugyanannak az embernek a kezén. Mindezt jól megfontolva úgy döntöttem, hogy a vagyonom felét pénzzé teszem, elhozom és letétbe helyezem nálad, mert szentül hiszem, hogy biztosan megőrzöd nekem. Vedd át tehát a pénzemet és tedd el ezt az ismertetőjelet. A pénzt csak annak add oda, aki ezzel a jellel jön tehozzád. «Így szólt a milétoszi férfi, Glaukosz pedig átvette a pénzösszeget, a mondott feltételekkel. Idő múltán aztán a milétoszi ember fiai Spártába jöttek, felkeresték Glaukoszt, felmutatták neki az ismertetőjelet és kérték a pénzt. De Glaukosz elutasította őket, és így beszélt: »Semmire nem emlékszem, fogalmam sincs, miről beszéltek. Ha mégis eszembe jut majd, mindenben az igazság szerint fogok cselekedni. Ha valóban átvettem a pénzt, az utolsó fillérig vissza fogjátok kapni, de ha nem vettem át, a hellén törvények szerint járok el ellenetek. Várjunk tehát négy hónapig, s majd akkor eldöntöm a dolgot.« A milétosziak kétségbeesetten elmentek, abban a hiszemben, hogy örökre elvesztették a pénzüket. Közben Glaukosz elutazott Delphoiba, hogy jóslatot kérjen. Kérdésére azonban, hogy megkaparinthatja-e magának esküvel a pénzt, a Püthia fenyegető szavakkal válaszolt:

		Nyersz sokat azzal bár, Epiküdész gyermeke, Glaukosz,
esküt téve a sok kincset ha te megkaparintod,
Esküdj! Mert hisz a jót is eléri a végzete egyszer.
Ám hamis eskü fiat szül, nincs neve bár s keze, lába, 
s elpusztítja egész fajodat majd s véle családod, 
míg igaz eskütevő háznépe örökre virágzik.

Glaukosz a jóslat hallatára bocsánatért könyörgött az istenhez, de a Püthia azt mondta: az isten szemében a bűnös szándék felér magával a bűnnel. Glaukosz ekkor üzent a milétoszi idegeneknek, és kiadta a pénzüket. S azt is megmondom, athéniak, miért meséltem el nektek ezt a történetet. Ma már Glaukosznak egyetlen utódja sem él, egyetlen család sem viseli ezt a nevet, mert Spártában ez a nemzetség gyökerestül kiveszett. Jobb tehát nem habozni, hogy mi legyen a letéttel, hanem vissza kell adni, ha jogosan kérik." Így beszélt Leutükhidész, de az athéniak nem fogadták meg szavát, ezért üres kézzel kellett távoznia.
87. De az aiginaiak sem fizették meg a bírságot, amiért jogtalanul jártak el34 az athéniakkal a thébaiak kedvéért, hanem a következőt tették. Abban a hiszemben, hogy őket sértették meg az athéniak, felzúdultak és bosszúra készültek. Az athéniak minden négy évben ünnepet ültek35 Szunionnál: amikor eljött az ünnep ideje, az aiginaiak lesbe álltak, elfogták azt a hajót, amelyen a legelőkelőbb polgárok utaztak, és börtönbe vetették az elfogottakat.
88. Minthogy az aiginaiak így megsértették az athéniakat, Athén elérkezettnek látta az időt a leszámolásra. Volt egy tekintélyes aiginai polgár, Nikodromosz, Knoithosz fia, aki régtől haragudott honfitársaira, amiért száműzték a szigetről. Amikor megtudta, hogy az athéniak milyen terveket szőnek Aigina ellen, megállapodott velük, hogy a kezükre játssza Aiginát. Megnevezte a napot is, amelyen tervét végrehajtja, és a megadott időre segítséget kért az athéniaktól. Majd elfoglalta a megállapodás szerint az úgynevezett óvárost, az athéniak azonban nem jelentek meg a mondott időben. Az történt ugyanis, hogy nem volt elég hajójuk az Aigina elleni vállalkozásra, ezért a korinthosziaktól kértek, de a terv meghiúsult.
89. A korinthosziak akkoriban jó viszonyban voltak az athéniakkal, ezért felajánlottak nekik húsz hajót, de a korinthoszi törvények tiltották az ingyenes hajókölcsönzést, így aztán hajónként öt drakhmát kértek. A korinthoszi kölcsönhajókat is beszámítva az athéniak összesen hetven hajóval indultak Aiginára, de a megbeszélt időpontnál egy nappal később érkeztek.
90. Minthogy az athéniak nem érkeztek meg a kijelölt napon, Nikodromosz több aiginaival együtt hajóra szállt és megszökött Aigináról. Az athéniak Szuniont ajánlották fel nekik letelepedésre. Innen kiindulva aztán rablótámadásokkal nyugtalanították az aiginaiakat.
91. Mindez később történt. Előbb még a gazdag aiginai polgárok leverték a Nikodromosz vezette népfelkelést, a lázadókat elfogták és kivégezték. Ezzel azonban vétkes szentségtörést követtek el, amelyet nem tudtak kiengesztelni, és előbb kellett elhagyniuk a szigetet,36 mint ahogy az istennő megkönyörült volna rajtuk. Mert hétszáz embert fogtak el és végeztettek ki a népből. Az egyik elfogott valahogy megszabadult bilincseitől, bemenekült Démétér Theszmophorosz személyének előcsarnokába, és görcsösen belekapaszkodott az ajtókilincsbe. Minthogy üldözői sehogy sem tudták elhurcolni, végül úgy vitték el, hogy levágták a két kezét, amely még akkor is kétségbeesetten markolta a kilincset.
92. Ilyen viszályok dúltak Aiginán. Mikor aztán megérkezett a hetven athéni hajó, az aiginaiak tengeri csatába szálltak velük, de vereséget szenvedtek. Erre – mint korábban is – az argosziakhoz fordultak segítségért. Az argosziak azonban megtagadták a támogatást, mert nem felejtették még el, hogy Kleomenész az aiginaiaktól szerzett hajókkal kelt át Argoliszba, és hogy a lakedaimóni legénységgel együtt aiginaiak is szálltak partra. Ebben a vállalkozásban különben sziküóniak is részt vettek. Az argosziak ezért összesen ezer talanton kártérítést követeltek: mindegyik féltől ötszázat. A sziküóniak később beismerték hibájukat és száz talantonnal el is intézték volna az ügyet. Az aiginaiak azonban semmit nem ismertek be, és megmakacsolták magukat. Ezért az argosziak állami határozatot hoztak, hogy nem nyújtanak nekik segítséget. Mintegy ötezer önkéntes vállalkozó mégis fölkerekedett, Eurübatésznak, a neves öttusázónak a vezetésével. Többségük soha nem tért haza, hanem elveszett az athéniak kezétől Aiginán. Maga Eurübatész, a vezér, párharcban három embert ölt meg, de a negyedik, a dekeleiai Szóphanész őrá mért halálos csapást.
93. Az aiginaiak ezután az athéni hajóhad ellen fordultak, amely nem sorakozott fel szabályos hadrendben. Az ütközetben győzelmet arattak, és négy athéni hadihajót, valamint a hozzá tartozó legénységet ejtették zsákmányul.
94. Miközben dúlt a háborúság az athéniak és az aiginaiak között, a perzsa király sem maradt tétlen. Szolgája mindennap figyelmeztette, hogy ne feledkezzék meg az athéniakról, és a Peiszisztratidák is sürgették, azzal, hogy egyre-másra szidalmazták az athéniakat. Dareiosz tehát kapott a kínálkozó alkalmon, hogy leigázza azokat a hellén városokat, amelyek nem adtak neki földet és vizet. Mardonioszt a sikertelen hadjárat után leváltotta a fővezéri tisztről és másokat bízott meg vele, hogy Athén, illetőleg Eretria ellen vezessék hadait: a méd származású Datiszt és unokaöccsét, Artaphrenészt, Artaphrenész fiát. Azzal a paranccsal indította el őket, hogy igázzák le Athént és Eretriát, és a rabszolgává tett lakosságot vezessék majd elébe.
95. A kijelölt fővezérek elhagyták a királyi udvart, és roppant nagy és jól felszerelt seregükkel megérkeztek a kilikiai Aleia síkságára. Itt letáboroztak, s megvárták a hajóhadat, amelyet Dareiosz parancsára az egyes városok szereltek fel. Megjöttek azok a lószállító hajók is, amelyeket ugyancsak Dareiosz parancsára az adófizető városok állítottak ki. Ezekbe behajtották a lovakat, majd a gyalogság hajóra szállt, és hatszáz három evezősoros hajón elindultak Ióniába. Innen aztán nem a part mentén vezették a hajókat egyenesen a Hellészpontosz és Thrákia felé, hanem Szamoszról kiindulva az Ikaroszi-tengeren át hajóztak szigettől szigetig. Azt hiszem, féltek az Athósz megkerülésétől, ahol az előző évben, amikor arra mentek, nagy csapás érte őket. De Naxosz miatt is ezt az utat kellett választaniuk, mert korábban nem tudták elfoglalni.
96. Az Ikaroszi-tengert elhagyva kikötöttek Naxoszon, mert először ezt a szigetet akarták megostromolni. A naxosziak persze nem várták be őket, hanem a hegyek közé menekültek. A perzsák, akit csak elfogtak, rabszolgává tették, a szentélyeket és a városokat felgyújtották, majd továbbhajóztak a többi sziget felé.
97. Miközben a perzsák ezeket művelték, a délosziak is elhagyták szigetüket, és Ténoszra menekültek. A perzsa hajóhad már a sziget közelébe ért, de Datisz, aki az élen haladt, azt parancsolta, hogy a hajók ne Déloszon vessenek horgonyt, hanem a szemben fekvő Rhénaia szigetén. Amikor megtudta, hogy hová menekültek a délosziak, követet küldött hozzájuk a következő üzenettel: "Miért menekültetek el, szent emberek? Miért értettétek félre a szándékomat? S miért gondoltok rosszat felőlem? Magam is azt akarom, és királyom is úgy rendelkezett, hogy ne essék bántódása annak a földnek, amelyen két isten37 született: se a földnek, se a föld lakóinak. Térjetek hát vissza otthonotokba, és lakjatok békén a szigeten." Ezt üzente a délosziaknak, majd háromszáz talanton tömjént helyezett áldozatul az oltárra és elégettette.
98. Datisz innen Eretria ellen indult a sereggel, melyben iónok és aiolok is voltak. Alighogy elhajózott, Déloszon földrengés tört ki. A délosziak szerint ez volt a szigeten az első és a mai napig az utolsó földrengés.38Alighanem így akarta jelezni az isten, hogy az emberekre nagy megpróbáltatások várnak. Hiszen Hüsztaszpész fia, Dareiosz, Dareiosz fia, Xerxész és Xerxész fia, Artaxerxész idején, tehát három nemzedék alatt több csapás sújtotta Hellaszt, mint a Dareioszt megelőző húsz nemzedék alatt összesen. S ezeket a bajokat részben a perzsák, részben a hatalomért versengő hellén vezető férfiak okozták. Így hát nem csoda, ha Déloszon, ahol addig nem volt földrengés, megmozdult a föld. Egy jóslat is figyelmeztetett erre:

Reng, mi sosem mozdult, majd Délosz földje erőmtől.

Ha az említett neveket hellén nyelven mondjuk, Dareiosz Cselekvőt jelent, Xerxész Harcost, Artaxerxész pedig Nagy Harcost.39 Ezeket a királyokat tehát így nevezhetnék a saját nyelvükön a hellének.
99. A barbárok, elhagyva Déloszt, sorra járták a szigeteket, mindenhol katonákat toboroztak és az ott lakók gyermekeit magukkal vitték túsznak. Szigetről szigetre haladva végül Karüsztoszon is partra szálltak, de a karüsztosziak sem arra nem voltak hajlandók, hogy túszokat adjanak, sem arra, hogy a szomszéd városok, Eretria és Athén ellen fegyvert fogjanak. A perzsák erre ostrom alá fogták őket, végigpusztították földjeiket, úgyhogy a karüsztosziak végül kénytelenek voltak engedni nekik.
100. Amikor az eretriaiak megtudták, hogy feléjük közeledik a perzsa hajóhad, az athéniakhoz fordultak segítségért. Az athéniak habozás nélkül teljesítették a kérést, és segítségül felajánlották azt a négyezer telepest, akik a khalkiszi lótenyésztők40 földjéből részesültek. Az eretriaiak lépése azonban megfontolatlan volt: miközben segítségért fordultak az athéniakhoz, ők maguk két pártra szakadtak. Az egyik párt azt javasolta, hogy hagyják el a várost, és meneküljenek az euboiai hegyek közé, a másik viszont, a perzsák hálájára számítva, árulásra készülődött. Az eretriaiak egyik vezető embere, Aiszkhinész, Nothón fia idejében értesült mindkét tervről, s amikor megérkeztek az athéniak, őszintén feltárta előttük a helyzetet, és arra kérte őket, menjenek vissza a hazájukba, különben ők is velük pusztulnak. Az athéniak meg is fogadták Aiszkhinész tanácsát.
101. Átkeltek Óróposzba és megmenekültek, a perzsák pedig továbbhajóztak az Eretriához tartozó Temenosz, Khoireai és Aigileia felé. Elfoglalván ezeket a helyeket, partra szállították a lovasságot, és felkészültek az ellenség megtámadására. Az eretriaiak azonban nem akartak kivonulni és összecsapni velük. Legfőbb gondjuk az volt, hogy megszervezzék a falaik védelmét, mert azok véleménye kerekedett felül, akik nem akarták elhagyni a várost. A perzsák hevesen ostromolni kezdték a falakat, s hat napon át mindkét oldalon hullottak az emberek. A hetedik napon aztán két előkelő polgár, Euphorbosz, Alkimakhosz fia és Philagrosz, Küneasz fia átjátszotta a perzsák kezére a várost. A benyomuló perzsák kirabolták és felgyújtották a szentélyeket – bosszúból a Szardiszban leégett templomokért –, a város lakóit pedig Dareiosz parancsa értelmében elhurcolták rabszolgának.
102. Eretria leigázása után néhány napig még ott maradtak, majd gyorsan elhajóztak Attika felé, abban a reményben, hogy az athéniakkal éppúgy elbánhatnak, mint az eretriaiakkal. S minthogy Attikában Marathón volt az a terület, amely lovascsatára a legalkalmasabbnak látszott, és Eretriához is ez esett a legközelebb, Peiszisztratosz fia, Hippiasz ide vezette a perzsákat.41
103. Az athéniak a perzsa közeledés hírére szintén Marathónhoz vonultak. Tíz hadvezér vezette őket, a tizedik volt az a Miltiadész, akinek atyját, Kimónt, Sztészagorasz fiát száműzte Athénból Peiszisztratosz, Hippokratész fia. Száműzetése idején Kimón négyfogatú kocsijával győzött az olümpiai versenyjátékokon, és ezzel a győzelmével ugyanazt a dicsőséget szerezte meg, mint közös anyától való, ugyancsak Miltiadész nevű féltestvére. A következő játékokon ugyanazokkal a lovakkal ismét győzött, de ekkor átengedte Peiszisztratosznak a győztessé nyilvánítást, és a győzelemről való lemondás árán hazatérhetett a száműzetésből. De ugyanezekkel a lovakkal harmadszor is győzött Olümpiában, utána azonban meghalt: a végzet úgy akarta, hogy Peiszisztratosz fiai végezzenek vele atyjuk halála után, s a prütaneionban felbérelt orgyilkossal megölették. Kimón sírja a városon kívül, a Koilé nevű városrészen áthaladó út mellett fekszik, vele szemben temették el azokat a lovakat, amelyekkel háromszor győzött Olümpiában. Ilyen fényes győzelemsorozatra csak a lakóniai Euagorasz lovai voltak képesek, de ennél többre egyetlenegy sem. Kimón idősebbik fia, Sztészagorasz a nagybátyjánál, Miltiadésznál nevelkedett a Kherszonészoszon, az ifjabbik pedig apjánál maradt Athénban, és a Kherszonészoszon gyarmatot alapító Miltiadészról nevezték el Miltiadésznak.
104. Ez a Miltiadész most megérkezett a Kherszonészoszról, és miután útközben kétszer is elkerülte a halált, az athéniak hadvezére lett. Az első alkalommal egészen Imbroszig üldözték a phoinikiaiak, és mindenáron el akarták fogni, hogy a király elé vihessék. De elmenekült tőlük és már éppen biztonságban érezte magát, amikor ellenségei, vesztére törve, törvény elé idéztették, és azzal vádolták meg, hogy a Kherszonészoszon türannosz módjára uralkodott. Végül ezeknek az ármánykodásától is sikerült megszabadulnia, és az athéni nép hadvezérré választotta.
105. Mielőtt a hadvezérek elhagyták volna a várost, követet küldtek Spártába: egy Pheidippidész nevű athéni férfit, aki nagyon gyorsan tudott futni, és ez is volt a foglalkozása. Ez a Pheidippidész azt mesélte az athéniaknak, hogy egyszer Tegea fölött, a Parthenion-hegy lejtőin összetalálkozott Pan istennel. Pan a nevén szólította Pheidippidészt, és rábírta, hogy vonja kérdőre az athéniakat, vajon miért nem törődnek vele, amikor ő mindig is a javukat akarta, nemegyszer segített már nekik, és fog a jövőben is. Az athéniak hittek Pheidippidész állításának, és amikor államuk felvirágzott, templomot építettek Pannak az Akropolisz tövében, s az üzenet emlékét évenként áldozatokkal és fáklyás futóversennyel ünnepelték meg.
106. A hadvezérek tehát ezt a Pheidippidészt42, aki azt állította, hogy találkozott Pannal, elküldték Spártába, s az Athénból való indulása utáni napon már meg is érkezett. Felkeresvén az elöljárókat, ezt mondta: "Lakedaimóni férfiak! Az athéniak azt kérik tőletek, hogy siessetek a segítségükre, és ne nézzétek tétlenül, hogy a legősibb hellén várost a barbárok leigázzák. Eretria már szolgasorsra jutott, így Hellasz máris elvesztett egy fontos várost." Pheidippidész elmondta hát a rábízott üzenetet, a lakedaimóniak pedig úgy döntöttek, hogy megadják ugyan a segítséget, de nem indulhatnak azonnal, mert akkor megszegnék a törvényt. Aznap volt ugyanis a hónap kilencedik napja, márpedig a kilencedik napon – legalábbis így mondták – nem indulhatnak hadba, hiszen még nincs holdtölte.43
107. Így hát megvárták a holdtöltét. Közben Hippiasz, Peiszisztratosz fia elvezette a perzsákat a marathóni síkságra. Előző éjjel azt álmodta, hogy saját anyjával hál együtt. Ő ezt az álmot úgy magyarázta, hogy amikor majd visszajut Athénba, Újra megszerzi a hatalmat, és öregkorában ott fog meghalni. Ilyen következtetést vont le tehát álmából. Másnap elszállította az Eretriában ejtett foglyokat a sztüraiak birtokában lévő Aigileia szigetére, a hajóhadat Marathónba irányította, és ott lehorgonyoztatta, továbbá elrendezte a partra szálló hadsorokat. Intézkedés közben egyszer csak nagyot tüsszentett és heves köhögés fogta el. Benne járt már a korban, úgyhogy a legtöbb foga laza volt, s most a heves köhögéstől kiköpte az egyik ilyen meglazult fogát a homokba. Mindent tűvé tett érte, de hiába, s ekkor Hippiasz felsóhajtott, és így szólt a körülötte állókhoz: "Ez a föld nem a miénk, és soha nem fogjuk tudni leigázni. Amennyi nekem járt belőle, azt a fogam megkapta."
108. Hippiasz tehát azt gondolta, hogy így vált valóra az álma. Közben az athéniak Héraklész szentélye körül foglalták el hadállásukat, s megérkeztek hozzájuk a plataiaiak is. Ezek a plataiaiak már korábban Athén védelme alá helyezték magukat, és az athéniak eddig is sok terhet és viszontagságot vállaltak értük. Athén védelme alá pedig a következő módon helyezték magukat. A thébaiaktól már nagyon szorongatott plataiaiak először Kleomenészt, Anaxandridész fiát és a lakedaimóniakat akarták megkörnyékezni, akik éppen a közelben tartózkodtak. Ezek azonban visszautasították őket, a következő szavakkal: "Mi távol lakunk tőletek, és nem tudunk kellő segítséget nyújtani. Megeshetne, hogy előbb lesztek rabszolgává, mint ahogy mi hírét vennénk a dolognak. Azt tanácsoljuk, forduljatok az athéniakhoz, ők közelebb is laknak hozzátok és képesek is megoltalmazni benneteket." Ezt a tanácsot adták a lakedaimóniak, de nem annyira a plataiaiak iránti jóindulatból, hanem inkább azért, mert szerettek volna ártani az athéniaknak és összeugrasztani őket a boiótiaiakkal. A plataiaiak megfogadták a lakedaimóniak tanácsát: amikor az athéniak áldozatot mutattak be a tizenkét istennek, oltalomkeresőkként odaültek az oltárukhoz, és a védelmük alá helyezték magukat. A hír hallatára a thébaiak azonnal megtámadták a plataiaiakat, az athéniak pedig a plataiaiak segítségére siettek. Mielőtt azonban megkezdődött volna a csata, közbeléptek az éppen ott tartózkodó korinthosziak, s mivel mindkét fél rájuk bízta a döntést, kibékítették őket, kijelölték köztük a határvonalat, és kimondták, hogy a thébaiak ne zaklassák azokat a boiótiaiakat, akik nem akarnak a boiót szövetséghez tartozni. A korinthosziak a megegyezés létrehozása után eltávoztak, a boiótiaiak pedig nyomban megtámadták a szintén hazafelé tartó athéniakat, de az összecsapásban ők maradtak alul. Erre az athéniak átlépték azt a határvonalat, melyet a korinthosziak jelöltek ki a plataiaiak számára, és amikor átlépték, úgy döntöttek, hogy az Aszóposz folyó a lesz a határ Thébai, illetőleg Plataiai és Hüsziai között. A plataiaiak tehát így helyezték magukat az athéniak védelme alá, és azért jöttek most Marathónba, hogy segítséget nyújtsanak nekik.
109. Az athéni hadvezéreknek megoszlott a véleménye: egy részük úgy gondolkodott, hogy nem szabad megkockáztatni az ütközetet a médekkel, akik sokkal többen vannak, más részük, Miltiadésszal az élen, ragaszkodott hozzá. Ez a két nézet alakult hát ki a hadvezérek között, és már-már a rosszabbik kerekedett felül. A tíz sztratégosz mellett azonban tizenegyedikként annak az athéni polgárnak is szavazati joga volt, akit babszem húzásával polemarkhosznak választottak (ősi athéni szokás szerint ugyanis a polemarkhosz a hadvezérekkel azonos szavazati joggal rendelkezett), s ebben az időben az aphidnai Kallimakhosz volt a polemarkhosz, akit Miltiadész felkeresett, és így szólt hozzá: "Tőled függ, Kallimakhosz, hogy rabszolgasorba taszítod-e Athént, vagy pedig megőrzöd szabadságát, és akkor emlékedet az utókor nagyobb dicsőséggel fogja övezni, mint Harmodioszét és Arisztogeitónét. Athén ugyanis fennállása óta még sohasem forgott ekkora veszélyben. Ha meghódolnak a médek előtt, sorsuk megpecsételődik, mert Hippiasz kényére-kedvére elbánik velük. Ha viszont ők győznek, Athén lesz Hellasz első városa. Elmondom hát most neked, hogyan történhet ez meg, és miért éppen a te szavad a döntő. Mi tízen vagyunk hadvezérek és megoszlik a véleményünk: egyesek a csatát javasolják, mások ellenzik. Ha nem vívjuk meg most ezt az ütközetet, tartok tőle, hogy akkora egyenetlenség támad az athéniak közt, hogy zavarodottságukban átállnak a médekhez. Ha azonban vállaljuk az ütközetet, még mielőtt az athéniak teljesen meghasonlanának egymással, akkor az igazságosztó istenek segítségével megszerezhetjük a győzelmet. Mindez csak rajtad áll. Ha az én véleményemhez csatlakozol, hazád megőrzi szabadságát és Hellasz első városa lesz, ha viszont a csata ellenzőinek oldalára állsz, annak a sok jónak, amit felsoroltam, az ellenkezőjét fogod ránk zúdítani."
110. Ezekkel a szavakkal Miltiadész végül meggyőzte Kallimakhoszt, a polemarkhosz szavazata pedig eldöntötte, hogy lesz ütközet. Ezután azok a hadvezérek, akik a harcra szavaztak, ahogy az egymást követő napokon rájuk jutott a fővezérség, sorban átengedték Miltiadésznak. Miltiadész ezt el is fogadta, de az ütközetet addig nem kezdte el, amíg egyébként is rá nem került volna a főparancsnokság sora.
111. Amikor aztán rákerült a sor, az athéniak felsorakoztak az ütközetre, mégpedig a következő hadrendben. A jobbszárnyat Kallimakhosz, a polemarkhosz vezette, akkoriban ugyanis az volt a szokás az athéniaknál, hogy a jobbszárnyat mindig a polemarkhoszra bízták. Ő állt tehát az élen, s mögötte sorakoztak fel egymás mellett, meghatározott sorrendben, a phülék, legvégül pedig a balszárnyon a plataiaiak álltak. Ez óta az ütközet óta az athéniak négyévenként tartott nagy ünnepén44 az áldozat bemutatásakor az athéni hírnök nemcsak az athéniakért fohászkodik az istenhez, hanem a plataiaiakra is áldást kér. Az athéni csapatok Marathónnál úgy helyezkedtek el, hogy arcvonaluk éppen olyan hosszú volt, mint a médeké, a középső részre azonban csak néhány sor mélységben jutott ember. Ez volt tehát a legsebezhetőbb pontjuk, s erejük a két szárnyra tömörült.
112. Amikor a csapatok is elfoglalták a kijelölt helyüket, és az áldozati előjelek is kedvezőek voltak, az athéniak rohamra indultak, és futólépésben közeledtek a barbárokhoz. A két sereg között mintegy nyolc sztadion volt a távolság. A perzsák meglátták a futva közeledő athéniakat, és felkészültek az ellenállásra, de közben szentül hitték, hogy az athéniak megőrültek és a vesztükbe rohannak, hogy ilyen kis sereggel, íjászok-lovasok nélkül rájuk támadnak. Ezt gondolták a barbárok, az athéniak azonban zárt csatarendben vonultak, és példás hősiességgel harcoltak. Tudomásunk szerint ők voltak az első hellének, akik rohammal támadtak az ellenségre, és akik nem ijedtek meg a méd ruhák és viselőik láttára. Mert egészen addig a médek nevének puszta említésére is rémület fogta el a helléneket.
113. Hosszú ideig tusáztak Marathónnál. Középen, ahol maguk a perzsák és a szakák harcoltak, a barbárok voltak fölényben, és áttörvén a hellén arcvonalat, a szárazföld belseje felé kezdték szorítani a helléneket, a két szárnyon azonban az athéniak és a plataiaiak kerekedtek felül. Előnyös helyzetükben a megfutamított ellenséget menekülni hagyták, a két szárny egyesült és azokra támadt rá, akik korábban középen áttörték az athéni csatasort. Itt is az athéniak győztek. A perzsák menekültek, ők a nyomukba eredtek és addig kaszabolták őket, amíg a tengerhez nem értek, ahol – megpróbálván tűzbe borítani – megtámadták a hajókat.
114. Ebben a küzdelemben életét vesztette Kallimakhosz, a polemarkhosz, aki mindvégig kitűnt hősiességével, valamint a hadvezérek közül Sztészilaósz, Thraszülaósz fia. Elesett Künaigeirosz, Euphorión fia is: elmetszette a kezét egy harci bárd, mikor egy hajó orrdíszét megragadta. Az elesettek között még sok nagyszerű athéni harcos volt.
115. Az athéniak kezére ilyen módon hét hajó jutott. A többivel a barbárok visszatértek arra a szigetre, ahol az eretriai foglyokat hagyták, és körbehajózták a Szunion-liegyfokot, abban bízva, hogy megelőzik az athéniakat, és beveszik a városukat. Az athéniak az Alkmeónidákat gyanúsították a terv kieszelésével, akik lepaktáltak a perzsákkal, és egy felemelt pajzzsal adtak jelt a barbároknak, mikor már hajóra szálltak. Akárhogy volt is, a perzsák megkerülték a Szuniont.
116. Az athéniak pedig hanyatt-homlok rohantak vissza, hogy városuk ne álljon védtelenül, és sikerült is megelőzniük a barbárokat. A marathóni Héraklész-szentélytől jöttek és a künoszargészi Héraklész-szentélynél vertek tábort. A barbár hajóhad Phaléronig nyomult előre, mert akkoriban az volt az athéniak kikötője,45 ott horgonyt vetettek, kisvártatva azonban hazaindultak Ázsiába.
117. A marathóni ütközetben mintegy hatezer-négyszáz barbár esett el, athéni viszont csak százkilencvenkettő; ennyi volt tehát a két fél vesztesége. Közben csoda is történt. Epizélosz, Kuphagorasz fia, aki a csatában hősiesen harcolt, elvesztette szeme világát, pedig sem szúrás, sem egyéb sebesülés nem érte a testét, s attól fogva vakon élte le egész életét. Mint hallottam, ő maga úgy mesélte, hogy megjelent előtte egy hatalmas férfi nehézfegyverzetben, a szakálla elborította a pajzsát. Ez a látomás őmellette csak elment, de a szomszédját megölte. Tudomásom szerint így mesélte az esetet maga Epizélosz.
118. Datisz tehát seregével úton volt Ázsia felé. Mükonoszban álmot látott, de hogy mit álmodott, azt senki nem tudja. Mindenesetre mikor megvirradt, Datisz végigkutatta a hajókat, s az egyik phoinikiai gályán talált is egy aranyozott Apollón-szobrot. Kérdőre vonta a phoinikiaiakat, hol zsákmányolták a szobrot. Mikor megtudta, hogy melyik szentélyből való, hajóján azonnal Déloszra ment, ahová a lakosság közben már visszatért. Datisz letette a szobrot a templomban, és megparancsolta a délosziaknak, hogy vigyék el a thébai Délionba, amely a tengerparton fekszik, Khalkisszal szemközt. Datisz, kiadván a parancsot, elhajózott. A délosziak azonban sohasem juttatták vissza a szobrot, hanem húsz év múlva egy isteni jóslatra maguk a thébaiak vitték el Délionba.
119. Datisz és Artaphrenész megérkeztek a hajóhaddal Ázsiába, s a foglyul ejtett eretriaiakat nyomban Szuszába vitték. Dareiosz király bősz haragot táplált az eretriaiakkal szemben, mielőtt fogságba estek volna, mert ők kezdték az ellenségeskedést, most, hogy elébe vezették őket és látta kiszolgáltatott helyzetüket, nem bántotta őket, hanem letelepítette a csoportot saját birtokán, a Kissziában fekvő Arderikkában.46 Ez a hely kétszáztíz sztadionnyira van Szuszától, s negyvensztadionnyira attól a kúttól, amelyből háromféle anyagot nyernek: kátrányt, sót és ásványolajat, mégpedig a következőképpen. Egy kútgémre vödör helyett egy fél tömlőt erősítenek, azt leeresztik a kútba, kimerik vele az anyagot, és egy tartályba öntik, ezután szétosztják, és már három irányban halad tovább. A kátrány meg a só hamarosan besűrűsödik; az olaj, amelyet a perzsák rhadinakénak neveznek, fekete és fojtó szagú folyadék. Erre a vidékre telepítette tehát Dareiosz király az eretriaiakat, akik a mai napig ott laknak, de eredeti nyelvüket megőrizték. Ez lett tehát az eretriaiak sorsa.
120. Holdtölte után kétezer lakedaimóni harcos érkezett Athénba. Annyira igyekeztek, hogy a Spárta és Attika közti utat három nap alatt tették meg. A csata ugyan már lezajlott, mire megérkeztek,47 de legalább látni szerették volna a médeket. El is mentek Marathónba és megnézték őket, majd sokáig dicsérték az athéniak hősiességét, és hazatértek.
121. Csodálkozva és hitetlenkedve fogadom azt az állítást, hogy az Alkineónidák lepaktáltak volna a perzsákkal, felemelték volna nekik azt a pajzsot jeladásul, hogy az athéniakat a barbárok és Hippiasz uralma alá juttassák. Hiszen ezek láthatóan éppúgy – vagy talán még jobban– gyűlölték a zsarnokokat, mint korábban Kalliasz, Phainipposz fia, Hipponikosz atyja. Márpedig amikor az athéniak elkergették Peiszisztratoszt, és javait nyilvános árverésre bocsátották, egyedül ez a Kalliasz mert vásárolni belőlük, és sok más alkalommal is kimutatta, hogy milyen engesztelhetetlenül gyűlöli Peiszisztratoszt.
122. Ez a Kalliasz egyébként is megérdemli, hogy minden időben fennmaradjon az emlékezete. Először is azért, mert hősiesen részt vett hazája felszabadításában, mint már említettem. Másodszor olümpiai győzelmeiért, mert a lovaglásban első díjat, a négyes fogatúak versenyében második díjat nyert, de előzőleg már a püthói versenyjátékokon is győzött, és egész Hellasz a bőkezűségét zengte, amit ilyen alkalmakkor tanúsított. Harmadszor, mert három leányával nagylelkűen viselkedett. Mikor ugyanis a leányok eladó sorba kerültek, dús hozományt adott nekik, és megengedte, hogy mind ahhoz az athéni férfihoz menjenek feleségül, akit maguk választottak maguknak.
123. Az Alkmeónidák tehát ugyanolyan elkeseredett ellenségei voltak a zsarnokságnak, mint Kalliasz. Csodálkozva hallom hát, és nemigen hiszem a vádat, hogy a pajzsukkal utat mutattak volna a perzsáknak. Hiszen a zsarnokság egész ideje alatt száműzetésben éltek, s éppen az ő cselszövésüknek volt köszönhető, hogy a Peiszisztratidák elvesztették uralmukat. Úgy vélem tehát, hogy még magánál Harmodiosznál és Arisztogeitónnál is többet tettek Athén szabadságáért. Ezek ugyanis azzal, hogy meggyilkolták Hipparkhoszt, csak még jobban felingerelték a Peiszisztratidákat, az uralmuknak azonban nem vetettek véget. Ezzel szemben az Alkmeónidák valóban felszabadítói voltak Athénnak, ha csakugyan ők vették rá a Püthiát – mint korábban már elbeszéltem48 –, hogy a lakedaimóniakat Athén felszabadítására biztassa.
124. Talán megsértette őket az athéni nép, és azért árulták el hazájukat? Csakhogy egész Athénban nem maradt ember, akit jobban tiszteltek-becsültek volna náluk. Nincs tehát semmi okunk feltételezni, hogy ők tartották volna fel azt a pajzsot. Kétségtelen, hogy valaki feltartotta, ezt nem lehet tagadni, de hogy ki volt az, azt nem tudom és sohasem fogom tudni megmondani.
125. Az Alkmeónidákat Athénban régtől fogva nagy tisztelet övezte, Alkmeón, majd Megaklész óta pedig csak nőtt a megbecsülésük. Alkmeón, Megaklész fia ugyanis segítséget nyújtott, és minden segítséget megadott azoknak a küldötteknek, akiket a lüd Kroiszosz küldött Szardiszból a delphoi jósdába. Mikor Kroiszosz értesült róla a jóshelyről hazatért követektől, hogy mennyi szolgálatot tett nekik Alkmeón, magához hívatta Szardiszba, és annyi aranyat ígért neki, amennyit egymaga egyszerre el tud vinni. Alkmeón, hogy minél több aranyat vihessen magával, a következő módon készült fel az alkalomra. Bő khitónt öltött magára, és mély öblöt formált az anyagból, a lábára pedig a lehető legnagyobb csizmát húzta fel, s úgy ment be vezetőjével a kincstárba. Amikor meglátott egy nagy aranyporhegyet, megtömte arannyal a csizmáit, majd a khitón öblét, aztán beszórta a haját, de még a szájába is jutott belőle. Amikor eltávozott a kincstárból, alig tudta mozdítani a lábát, és kitömött szájával, feldagadt testével mindenre hasonlított, csak nem egy emberi lényre. Meglátván őt Kroiszosz, harsány nevetésre fakadt, és nemcsak a nála lévő arannyal ajándékozta meg, hanem még egyszer annyival. Innen eredt hát a család gazdagsága, ezért tarthatott Alkmeón négyes fogatú kocsit, amivel díjat is nyert Olümpiában.
126. Egy nemzedékkel később Kleiszthenész, Sziküón türannosza még jobban felvirágoztatta a családot, és még ismertebb lett a hellének körében, mint addig volt. Ennek a Kleiszthenésznek (Arisztónümosz fiának, Mürón unokájának, Andreasz dédunokájának) volt egy leánya, Agariszté. Mármost Kleiszthenész feltette magában, hogy felkutatja a legkiválóbb ifjút Hellaszban, s ahhoz adja feleségül Agarisztét. Olümpiában, ahol éppen folytak a versenyjátékok, s ahol első díjat nyert a négyes fogatával, kihirdettette, hogy minden hellén férfi, aki méltónak tartja magát arra, hogy Kleiszthenész veje legyen, hatvan nap múlva, vagy akár korábban is, jelenjen meg Sziküónban, mert Kleiszthenész a hatvanadik naptól számított egy év múlva fog dönteni a leánya házassága felől. Erre aztán azok a hellén ifjak, akikben élt az önbecsülés és büszkék voltak a hazájukra, megjelentek mint leánykérők. Kleiszthenész pedig versenypályát és birkózóteret építtetett, hogy legyen hol megküzdeniük.
127. Italiából megjelent a szübariszi Szmindüridész, Hippokratész fia, korának legnagyobb kéjence (Szübarisz ekkor élte virágkorát), valamint a sziriszi Damaszosz, a bölcsnek mondott Amürisz fia. Ők érkeztek Italiából. Az Ión-öböl mellett fekvő Epidamnoszból Amphimnésztosz, Episztrophosz fia jött el. Aitóliából Malész érkezett, annak a Titormosznak a testvére, aki erősebb volt az összes hellénnél, és minden emberi társaságot kerülve Aitóba legtávolabbi zugába húzódott vissza. A Peloponnészoszról Leókédész jött, fia annak a Pheidón nevű argoszi türannosznak, aki új mértékegységeket vezetett be a Peloponnészoszon, és arcátlanabb volt minden más hellénnél, mert elzavarta Éliszből a versenybírákat, és ő rendezte meg az olümpiai játékokat. Eljött tehát az ő fia, valamint Trapezuszból az arkadiai Arniantosz, Lükurgosz fia és Paioszból az azaniai Laphanész, annak az Euphoriónnak a fia, akinek atyja az arkadiai hagyomány szerint egyszer megvendégelte a Dioszkuroszokat, és attól fogva mindenkit, aki betévedt hozzá, szívesen látott. Éliszből érkezett Onomasztosz, Agaiosz fia. Ezek jöttek a Peloponnészoszról, Athénból pedig Megaklész, annak az Alkmeónnak a fia, aki egykor Kroiszosz vendége volt, továbbá Hippokleidész, Teiszandrosz fia, aki gazdagságával és vonzó küllemével kitűnt az athéniak között. Az akkor virágkorát élő Eretriából érkezett Lüszaniasz, Euboiát egyedül ő képviselte. Itt volt még Theszszaliából a Szkopadok nemzetségéhez tartozó krannóni Diaktoridész, valamint a molosszoszok közül Alkón.
128. Ennyien voltak tehát a kérők. Amikor a kitűzött napon megjelentek, Kleiszthenész kikérdezte őket hazájuk és családjuk felől, majd egy éven át mindet vendégül látta, s közben kiismerte erényeiket, jellemüket, neveltetésüket, szokásaikat, mert külön-külön is meg közösen is sokat beszélgetett velük, az ifjabbakat testedzésre buzdította, de főként a lakomákon figyelte meg őket. Mert amíg a kérők a vendégei voltak, mindenben a kedvüket kereste, és fényesen ellátta őket. Végül leginkább az Athénból jött kérők nyerték meg tetszését, de közülük is Hippokleidész, Teiszandrosz fia, egyrészt erényei miatt, másrészt mert ősei révén rokonságban volt a korinthoszi Küpszelida nemzetséggel.
129. Mikor eljött a lakodalomra kitűzött nap, amelyen Kleiszthenésznek nyilatkoznia kellett, hogy kit választott vejének, ő száz ökörből áldozatot mutatott be, és ünnepi lakomát ült, amelyre nemcsak a kérőket, hanem Sziküón minden lakosát is meghívta. A lakoma végén a kérők versengésbe fogtak: dalokat és vidám történeteket adtak elő. Közben borozgattak, és Hippokleidész, aki lebilincselte az egybegyűltek figyelmét, megkérte az auloszjátékost, hogy játsszon valami talpalávalót. A játékos engedelmeskedett, ő pedig táncolni kezdett. Láthatóan gyönyörködött a tulajdon táncában, Kleiszthenész azonban elkedvetlenedve nézte a jelenetet. Hippokleidész kifújta magát, majd egy asztalt hozatott a terembe, s a tetején ropni kezdett először lakóniai, majd athéni táncokat, végül fejre állt és úgy hadonászott a két lábával. Kleiszthenész már az első és második tánc alatt eltökélte, hogy Hippokleidész, ez a szemérmetlen ember sosem lesz a veje, mindamellett legyűrte az indulatait, mert nem akarta nyilvánosan megszégyeníteni. Mikor azonban azt látta, hogy a két lábával kalimpál, nem tudta tovább türtőztetni magát, és felkiáltott: "Ó, Teiszandrosz fia, te bizony eltáncoltad a házasságodat!" Mire Hippokleidész így felelt: "Bánja is Hippokleidész!" Innen származik ez a szólás.
130. Kleiszthenész ezután csendet kért, és így szólt az egybegyűltekhez: "Leányom kérői! Mindnyájatokat nagyra becsüllek, s ha lehetne, mindőtök kedvében járnék, és senkit sem választanék ki, hogy ne kelljen a többieket megsértenem. Mivel azonban a sors csak egy leánnyal ajándékozott meg, nem teljesíthetem mindnyájatok kívánságát, így azoknak, akiket el kell utasítanom, egy talanton ezüstöt adok ajándékba, amiért feleségül akarták venni a leányomat, és amiért egy évig távol éltek hazájuktól. Leányomat, Agarisztét pedig Megaklészhoz, Alkmeón fiához adom feleségül az athéni törvények szerint." Megaklész kijelentette, hogy feleségül akarja venni a leányt, Kleiszthenész tehát így létrehozta a házasságot.
131. Így zajlott hát le a kérőválasztás, és így terjedt el Hellasz-szerte az Alkmeónidák híre. Ebből a házasságból született Kleiszthenész, aki megteremtette Athénban a phülérendszert49 és a demokratikus alkotmányt, s akit sziküóni nagyapja után neveztek el. Rajta kívül még egy fia volt Megaklésznak, Hippokratész. Hippokratésznak egy fia és egy leánya született, a fiút Megaklésznak, a leányt – a sziküóni Kleiszthenész leánya után – Agariszténak nevezték. Ez az Agariszté Xanthipposzhosz, Ariphrón fiához ment feleségül, és mikor teherbe esett tőle, álmában oroszlánt szült. Néhány nap múlva csakugyan fiút szült Xanthipposznak: Periklészt.
132. A marathóni győzelem után Miltiadész, akinek már addig is nagy tekintélye volt Athénban, még nagyobb befolyásra tett szert. Hetven hajót, pénzt és sereget kért honfitársaitól, nem árulta el, hogy melyik ország ellen készülődik, csak annyit mondott, hogy ha követik, meggazdagodnak, mert olyan helyre viszi őket, ahol megerőltetés nélkül temérdek aranyat szerezhetnek. Az athéniak fellelkesedtek szavain és megszavazták kérését.
133. Miltiadész a sereggel Paroszra indult, azzal az indokkal, hogy a parosziak kezdtek ellenségeskedni Athénnal, hiszen három evezősoros gályáik a perzsákat segítették Marathónnál. Ezt hozta fel ürügyül, valójában azonban azért haragudott a parosziakra, mert egy paroszi származású férfi, Lüszagorasz, Teisziasz fia megrágalmazta őt a perzsa Hüdarnész előtt. Amikor Miltiadész kikötött Paroszon, beszorította a város falai közé a parosziakat és ostrom alá vette őket. Követ útján megüzente, hogy adjanak száz talantont, mert ha nem, addig ott marad a sereg, amíg el nem foglalta a várost. A parosziaknak azonban eszébe sem volt pénzt adni Miltiadésznak, ellenben minden erőt összpontosítottak a város védelmére, például a városfalaknak azokat a részeit, amelyeken a legkönnyebb volt behatolni, az éj leple alatt kétszeresére magasították.
134. Idáig az összes hellén ebben a formában meséli a történetet, a folytatást pedig a parosziak a következőképpen adják elő. Miltiadész nem tudta, mitévő legyen, váratlanul azonban felkereste egy Timó nevű paroszi nő, a földi istennők alpapnője, akit az athéniak akkor ejtettek foglyul. Ez a nő tehát azt mondta Miltiadész színe előtt, hogy ha csakugyan annyira el akarja foglalni Paroszt, tegyen mindenben az ő tanácsa szerint. Miltiadész megfogadta az asszony tanácsát, elment a város előtt emelkedő dombra, s mivel a kaput nem tudta kinyitni, átmászott a Démétér Theszmophorosz50 szent ligetének kerítésén, majd elindult a templom felé, talán hogy hozzányúljon valamihez, amit tilos megérinteni, talán valami más céllal. Mindenesetre az ajtóban olyan rettegés fogta el, hogy gyorsan visszafordult, amerről jött, de amikor leugrott a kőkerítésről, megsérült a combján, illetve – mások szerint – összezúzta a térdét.
135. Miltiadész tehát kínos kudarccal tért haza, hiszen sem pénzt nem vitt az athéniaknak, sem Paroszt nem foglalta el, noha huszonhat napig ostromolta a várost és pusztította a szigetet. Amikor a parosziak megtudták, hogy Timó, az istennők alpapnője adott tanácsot Miltiadésznak, meg akarták büntetni. Mikor azonban felszabadultak az ostromzár alól és folytathatták békés életüket, jóslatkérő követeket küldtek Delphoiba, és megkérdezték, halálra ítéljék-e az istennők alpapnőjét, aki elárulta az ellenségnek, hogyan foglalja el hazáját, és olyan titkokat tárt fel Miltiadész előtt, amelyeket férfinak tilos tudnia. A Püthia azonban nem engedte, mondván, hogy Timó nem bűnös, hanem Miltiadésznak a sors már eleve rossz véget szánt, s az alpapnő csak azért ment el hozzá, hogy beteljesítse végzetét. Ezt felelte tehát a parosziaknak a Püthia.
136. Az athéniak pedig nekiálltak szapulni Miltiadészt, amikor hazatért Paroszról. Mindenekelőtt Xanthipposz, Ariphrón fia hangoskodott, aki bevádolta őt a népgyűlés előtt, és halálbüntetést kért a fejére, amiért félrevezette az athéniakat. Miltiadész jelen volt ugyan a tárgyaláson, de üszkösödő combja miatt nem tudta maga elmondani a védőbeszédét. Hordágyon vitték a bíróság elé, és a barátai mondták el helyette a védőbeszédet. Emlékeztették a népet a marathóni csatára és Lémnosz elfoglalására, a sziget bevétele után a pelaszgok megbüntetésére, valamint arra, hogy hogyan adta át végül Lémnoszt az athéniaknak. A népgyűlés megszavazta a halálbüntetés elengedését, és ennyiben kedvező volt, az elkövetett jogtalanságért azonban ötven talanton pénzbírságra ítélte. Miltiadész combja annyira elüszkösödött és elfekélyesedett, hogy hamarosan meghalt. Az ötven talantont fia, Kimón fizette meg.
137. Lémnoszt pedig Miltiadész, Kimón fia a következőképpen hódította meg. Az athéniak előzték Attikából a pelaszgokat – hogy jogosan vagy jogtalanul, arról csak azt tudom mondani, amit a hagyomány: Hekataiosz, Hégészandrosz fia azt állítja történeti művében, hogy jogtalanul. Szerinte mikor az athéniak látták, hogy a Hüméttosz lábánál elterülő, régebben hitvány, terméketlen vidék, amelyet az Akropolisz falainak felépítéséért a pelaszgoknak adtak fizetség gyanánt, milyen dúsan terem a kezük munkája nyomán, irigykedni kezdtek a pelaszgokra, és minden különösebb ok nélkül elűzték őket. Az athéniak azonban nem győzik hangoztatni, hogy jogosan kergették el őket. A pelaszgok ugyanis gyakran kitörtek lakóhelyükről a Hüméttosz lábánál, és jogtalanságokat műveltek. Ekkoriban sem ők, sem a többi hellén nem tartottak szolgát, ezért a tulajdon leányaikat és fiaikat küldték vízért a Kilenc Forráshoz. Valahányszor megjelentek az athéni leányok, a pelaszgok dölyfösen gúnyolták őket. És még csak be sem érték ennyivel, mert erőszakoskodni is akartak velük, de az athéniak tetten érték őket. Ekkor nemesebb lelkűnek bizonyultak a pelaszgoknál, mert lelepleződésük után joggal megölhették volna őket, de beérték vele, hogy kiparancsolták őket az országból. A pelaszgok pedig elvándoroltak Attikából, és különböző vidékeken, például Lémnoszon telepedtek le. Így meséli Hekataiosz, emígy az athéniak.
138. A Lémnoszon letelepült pelaszgok azonban bosszút forraltak az athéniak ellen. Tudták, hogy mikor ülik ünnepeiket az athéniak. Ötvenevezős hajókat szereltek fel tehát, s meglesték az athéni asszonyokat, amikor összesereglettek Braurónban Artemisz ünnepére, sokukat elhurcolták Lémnoszra és ágyasaikká tették őket. Idő múltán ezek az asszonyok sok gyermeket szültek, akiket megtanítottak az athéni szokásokra és az attikai nyelvre. Ezek aztán nem akartak érintkezni a pelaszg asszonyok gyermekeivel, s ha valamelyiküket megverte egy pelaszg fiú, mind a segítségére siettek, és mindenkitől megvédték egymást, mert úgy gondolták: ők az erősebbek, ezért nekik kell uralkodniuk a pelaszg fiúkon. Amikor a pelaszgok erre rájöttek, félelmükben tanakodni kezdtek, hogy mit fognak csinálni ezek a fiúk felnőtt korukban, ha már most összefognak az ő törvényes magzataik ellen, és uralkodnak rajtuk. Úgy határoztak végül, hogy az athéni asszonyoktól született gyermekeket mind egy szálig lemészárolják, és mikor végeztek velük, az anyákat is megölték. Ezért és még egy tettért – Thoasz idejében az összes lémnoszi asszony megölte a férjét51 – nevezik Hellaszban a kegyetlen tettet "lémnoszi bűn"-nek.
139. Amikor a pelaszgok megölték az athéni asszonyokat és a tőlük született fiaikat, nem hozott több termést a földjük, de asszonyaik és jószágaik sem voltak olyan termékenyek, mint azelőtt. Minthogy a föld terméketlen maradt és nem születtek gyermekeik, szorultságukban Delphoiba küldtek, és megkérdezték, hogyan szabadulhatnának meg ebből a nehéz helyzetből. A Püthia megparancsolta, hogy adjanak elégtételt az athéniaknak, méghozzá azt, amit maguk az athéniak akarnak. A pelaszgok kénytelen-kelletlen elmentek hát Athénba, és kijelentették, hogy minden elkövetett jogtalanságukért elégtételt adnak. Az athéniak erre bevittek a prütaneionba egy gyönyörű kerevetet, mellé állítottak egy minden földi jóval megrakott asztalt, aztán azt mondták, hogy a pelaszgok adják át nekik a földjüket, méghozzá ugyanilyen állapotban. Erre a pelaszgok így válaszoltak: "Majd akkor adjuk oda, amikor egy hajó északi széllel egy nap alatt eljut tőletek mihozzánk!" Azért mondták ezt, mert jól tudták, hogy lehetetlen: Attika sokkal délebbre fekszik, mint Lémnosz.
140. Akkor csak ennyi történt. Sok évvel később azonban, amikor a Kherszonészosz és a Hellészpontosz is az athéniak uralmába került, Miltiadész, Kimón fia az etészia-szelek évszakában egynapi hajóúttal eljutott a kherszonészoszi Elaiuszból Lémnoszra, és követelte a pelaszgoktól a szigetüket, mert beteljesedtek az ígéretük feltételei, amelyeknek valóra válásában sohasem hittek. Héphaisztia lakói engedelmeskedtek, Mürina lakói azonban nem ismerték el, hogy a Kherszonészosz is Attikához tartoznék. Ezért Miltiadész ostrom alá vette városukat, s végül meghódoltatta őket is. Így került Lérnnosz szigete az athéniak és Miltiadész birtokába.

HETEDIK KÖNYV

1. Mikor a marathóni csata híre elérkezett Dareioszhoz, Hüsztaszpész fiához, még féktelenebb haragra gyúlt az athéniak iránt, pedig Szardisz megtámadása miatt már addig is gyűlölte őket, s egyre határozottabbá vált az a terve, hogy hadat indít Hellasz ellen. Tüstént követeket küldött valamennyi városba, és elrendelte, hogy szervezzenek csapatokat, továbbá, hogy minden város több hadihajót, lovat, eleséget és teherhajót szolgáltasson, mint addig. A parancs kihirdetése után három évig egész Ázsia lázas tevékenységben égett, s a legkiválóbb férfiakat válogatták ki és készítették fel a Hellasz elleni hadjáratra. A negyedik évben a Kambüszész által leigázott egyiptomiak fellázadtak a perzsák ellen, Dareiosz ezért még elszántabban készült háborút indítani, most már mind a két nép ellen.
2. Az egyiptomiak és az athéniak elleni előkészületek közben heves vita támadt Dareiosz fiai közt, hogy melyiküknek jusson majd a főhatalom. Ezek ugyanis arra hivatkoztak, hogy a perzsák törvénye szerint a királynak, mielőtt háborúba indul, ki kell jelölnie az utódát. Dareiosznak még trónra lépése előtt három fia született az első feleségétől, Gobrüasz leányától, majd amikor övé lett az uralom, további négy fiút szült neki Atossza, Kürosz leánya. A korábban születettek közül Artobazanész, az ifjabbak közül Xerxész volt a legidősebb. Mivel pedig nem egy anyától születtek, heves viszály támadt közöttük. Artobazanész azzal érvelt, hogy ő a legidősebb, márpedig az emberek mindenhol elfogadják azt a törvényt, hogy a legidősebb fiút illeti az uralom. Xerxész viszont arra hivatkozott, hogy ő Atosszának, Kürosz leányának a fia, és Kürosz szerezte meg a szabadságot a perzsáknak.
3. Mielőtt Dareiosz kimondta volna a végső szót, megérkezett Szuszába Démaratosz, Arisztón fia, aki megfosztatván a spártai tróntól, önként elment Lakedaimónból számkivetésbe. Meghallva Dareiosz fiainak viszálykodását, állítólag elment Xerxészhez, és felhívta a figyelmét még egy érvre, amely őmellette szólt. Arra, hogy mikor ő, Xerxész született, Dareiosz már király volt, a perzsa birodalom ura, Artobazanész viszont akkor jött a világra, amikor Dareiosz még magánembernek számított. Nem lenne tehát méltányos és igazságos, ha őhelyette más örökölné a királyi uralmat. Hiszen – érvelt tovább Démaratosz – Spártában is az a szokás, hogy ha a királynak a trón elfoglalása előtt is, meg után is születik fia, akkor a később született fiú örökli a királyságot. Xerxész Démaratosz tanácsát követte, Dareiosz pedig elismerte, hogy igaza van, és őt jelölte utódjának a királyi trónra. Szerintem azonban Xerxész e nélkül a tanács nélkül is elnyerte volna az uralmat, mert minden hatalmat Atossza tartott a kezében.1
4. Dareiosz kijelölvén utódának Xerxészt, teljes erővel folytatta a hadjárat előkészületeit. De az egyiptomiak lázadását követő évben, az előkészületek kellős közepén összesen harminchat évi uralkodás után2 elragadta a halál, s így nem tudott bosszút állni sem a fellázadt egyiptomiakon, sem az athéniakon.
5. Halála után a királyi hatalmat fia, Xerxész örökölte. Xerxésznek azonban nemigen volt kedve Hellasz ellen vonulni, és inkább az Egyiptom elleni hadjáratra készülődött. De ott élt a királyi udvarban Mardoniosz, Gobrüasz fia, aki Dareiosz nővérének fia, s így Xerxész unokatestvére lévén, különlegesen nagy befolyással volt Xerxészre. Ez a Mardoniosz beszélgetés közben a következő szavakat intézte hozzá: "Mégsem helyénvaló, uram, hogy az athéniak, akik annyi gonosztettet követtek el már a perzsákkal, ne nyerjék el méltó büntetésüket. Mi lenne hát, ha most megtennéd, amire készültél, de a szemtelen Egyiptom leigázása után nyomban hadat indítanál Athén ellen is, hogy dicső hírnevet szerezz magadnak az emberek között, s hogy azontúl senki ne merészelje megtámadni országodat." Szavait ugyan a bosszúvágy sugallta, de persze arra is hivatkozott, hogy Európa földje csodálatos, ahol dúsan hoznak gyümölcsöt a legkülönfélébb fák, bőven terem a föld, úgyhogy a halandók közül egyedül a nagy király méltó a birtokára.
6. Mardoniosz azért beszélt így, mert merész vállalkozásokra vágyott, és mert ő szeretett volna Hellasz kormányzója lenni. Lassan meg is győzte Xerxészt, hogy tanácsai szerint cselekedjék, de egyéb körülmények is a segítségére voltak, hogy sikerüljön rábeszélnie a királyt. Először is követek érkeztek Theszszaliából az Aleuadáktól, akik teljes készségüket felajánlva hívták a királyt Hellasz ellen. Ezek az Aleuadák Thesszaliában voltak királyok. Rajtuk kívül a Peiszisztratidák is megjelentek Szuszában, és ugyanazt sürgették, mint az Aleuadák, de még többel is kecsegtették a királyt.3 Velük volt ugyanis Onomakritosz athéni jós, Muszaiosz jóslatainak összegyűjtője, aki kibékült már a Peiszisztratidákkal. Ezt az Onomakritoszt ugyanis Hipparkhosz, Peiszisztratosz fia korábban száműzte Athénból, mert a hermionéi Laszosz rajtakapta a jóst, amint Muszaiosz jóslatai közé olyan jövendölést is becsempészett, amely szerint a Lémnosszal szomszédos szigeteket elnyeli a tenger. Ezért aztán Hipparkhosz száműzte Onomakritoszt, noha korábban nagyon szívélyes volt a viszonyuk. Most aztán a Peiszisztratidákkal együtt utazott, hogy a király színe elé járuljon. A Peiszisztratidák sok csodálatos dolgot beszéltek róla, ő pedig felolvasott a jóslataiból, persze azokat, amelyek a perzsákra csapást jövendöltek, elhagyta, és csak a legkedvezőbbeket válogatta ki, például amely azt állította, hogy a végzet rendeléséből egy perzsa hidat fog verni a Hellészpontoszon, s el is magyarázta az átkelést. Ekképpen igyekeztek Xerxészt meggyőzni, ő azzal, hogy felidézte a jóslatokat, a Peiszisztratidák és az Aleuadák pedig azzal, hogy latba vetették minden rábeszélőképességüket.
7. Xerxész végül is úgy döntött, hogy hadjáratot indít Hellasz ellen. A Dareiosz halálát követő évben azonban előbb a lázadók ellen vezette seregét. Leverte őket, és még keményebb sorssal sújtotta az egyiptomiakat, mint amilyennel Dareiosz. Majd rábízta az ország kormányzását testvérére, Akhaimenészra, Dareiosz fiára. Ezt az Akhaimenészt azonban később, már egyiptomi helytartó korában, megölte a libüai Inarósz,4 Pszammétikhosz fia.
8. Egyiptom leigázása után Xerxész megkezdte az Athén elleni hadjárat előkészületeit. Összehívatta a perzsa vezető embereket, hogy megismerje véleményüket és kifejtse előttük terveit. Amikor összegyűltek, a következő szavakat intézte hozzájuk: "Perzsa férfiak! Nem én hozom először ezt a törvényt, hanem aszerint járok el, amit örököltem. Tudom az öregektől, hogy egy pillanatig sem tétlenkedtünk azóta, hogy Kürosz megfosztotta hatalmától Asztüagészt, és elhódítottuk az uralmat a médektől. Mindez isten akarata volt, s azóta sok vállalkozásunk végződött sikerrel. Nem kell felsorolnom, hiszen ti is jól tudjátok, hogy hány népet hódított meg és csatolt birodalmunkhoz Kambüszész és atyám, Dareiosz. Amióta trónra léptem, engem magamat is az az egyetlen szándék foglalkoztat, hogy ne szerezzek kisebb tisztességet elődeimnél és ne növeljem csekélyebb mértékben a perzsák hatalmát. S nemhiába töprengtem, mert rájöttem, miképp növekszik dicsőségünk, s miképp szerezhetünk a meglévőhöz további területet, nem kisebbet, nem is silányabbat, sőt termékenyebbet, s miképp állunk ezzel ugyanakkor bosszút és veszünk elégtételt. Ezért hívtalak össze benneteket, hogy elmondjam, milyen tervek foglalkoztatnak. Hidat akarok verni a Hellészpontoszon, hogy Európán keresztül Hellasz ellen vonulhassak, és bosszút álljak az athéniakon mindazért, amit elkövettek a perzsák és atyám ellen. Hiszen tudjátok, hogy atyám, Dareiosz is háborút akart indítani őellenük, de meghalt, mielőtt bosszút állhatott volna. Én azonban érte és a többi perzsáért nem nyugszom addig, amíg el nem foglalom és földig nem perzselem Athén városát, amelynek lakói annyi gaztettet követtek el ellenem és atyám ellen. Először a mi szolgánk, a milétoszi Arisztagorasz vezetésével Szardiszt támadták meg, égették fel szent ligetét és szentélyeit. Aztán, mindnyájan jól tudjátok, csúfosan elbántak velünk, amikor Datisz és Artaphrenész vezetésével partra szálltunk a földjükön. Ezért döntöttem úgy, hogy háborút kezdek ellenük. Ez a vállalkozás véleményem szerint a következő haszonnal járna. Ha ezt a népet és a phrüg Pelopsz földjén lakó szomszédaikat leigázzuk, akkor Perzsia határait Zeusz égboltjáig terjesztjük ki, mert nem fog a nap olyan országot látni, amely határos volna a miénkkel, hanem ha én végigvonultam veletek egész Európán, az összes országot egyetlen birodalommá egyesítem. Úgy tudom, ha megsemmisítjük azokat, akikről beszéltem, nem marad egyetlen város és egyetlen emberi törzs sem, amely képes lenne szembeszállni velünk. Így – vétkes vagy nem vétkes – mindenki a mi uralmunk igáját fogja hordani. Ti pedig, ha a kedvemre akartok tenni, a következőképpen járjatok el: amikor kitűzöm a gyülekezés időpontját, mindnyájan lelkesen jelenjetek meg, s annak, aki a legjobban felszerelt sereget hozza magával, olyan ajándékot adok, ami nálunk a legnagyobb kitüntetésnek számít. Így kell tehát tennetek. De hogy senki ne gondolhassa, hogy rá akarom erőltetni a magam akaratát, elétek tártam a dolgot, s most kérlek benneteket, hogy mondjátok el a véleményeteket." E szavakkal fejezte be Xerxész a beszédét.
9. Mardoniosz vette át a szót, és a következőket mondta: "Uram, te vagy a legkiválóbb nemcsak az eddig született perzsák között, hanem azok közt is, akik eztán fognak megszületni. Te, aki mindenről a legszebben és a legigazabban beszéltél, nem tűröd, hogy az Európában lakó iónok rajtunk nevessenek, bennünket gyalázzanak, amire nincs is joguk. Leigáztunk olyan népeket, mint a szakák, az indek, az etiópok, az asszürok, leigáztunk annyi sok és nagy népet, amelyek semmit nem vétettek a perzsáknak, csak azért, hogy hatalmunkat továbbterjesszük, így aztán igazán különös lenne, ha nem állnánk bosszút a helléneken, akik kezdeményezői voltak a jogtalanságnak. Mitől félünk? Miféle emberek hadától? Miféle anyagi erőtől? Hiszen ismerjük a harcmodorukat, tudjuk, hogy erejük milyen jelentéktelen. A mi területünkön élő leszármazottaikat, akiket iónoknak, aioloknak és dóroknak neveznek, már leigáztuk. Magam is megtapasztalhattam, hogy milyen emberek ezek, hiszen atyád parancsára egészen Makedóniáig nyomultam előre, sőt kis híján elértem Athént, de egy lélek sem szállt velem csatába. Úgy tudom, a hellének oly tapasztalatlanok és oly gyávák, hogy mindig a lehető legügyetlenebb módon sorakoznak fel az ütközetre. Mert amikor hadat üzennek egymásnak, kiválasztanak egy sima, egyenletes terepet, és azon csapnak össze, persze aztán a győztesek is nagy vérveszteségeket szenvednek, nem szólva a legyőzöttekről, akik teljesen megsemmisülnek. Pedig közös nyelvet beszélnek, így hát viszályaikat inkább hírnökök és követek útján kellene elintézniük, vagy bármi más módon, de nem háborúval. De ha mindenáron harcolniuk kellene, mindkét félnek olyan terepet kellene kiválasztania, amellyel az ellenfél nehezen tud megbirkózni, és ott próbálkozni. Ilyen ügyetlenül járnak el tehát egyébként a hellének, mégsem jutott eszükbe, hogy megütközzenek velem, mikor Makedóniáig előnyomultam. Veled pedig ki merne szembeszállni és csatát vívni, királyom, aki Ázsia valamennyi népével és hajójával indítasz hadat? Szentül hiszem, hogy a hellének nem lesznek képesek elszánni magukat egy ilyen bátor tettre. De ha tévednék, és arra az őrült gondolatra vetemednének, hogy szembeszállnak velünk, majd megtapasztalják, hogy minden ember közül mi értünk a legjobban a hadviselés tudományához. Mindenképpen meg kell próbálnunk, mert magától semmi nem megy, és az emberek közt minden a próbálkozásból születik."
10. Ilyen lelkesen támogatta Mardoniosz Xerxész elhatározását, majd elhallgatott. A perzsák némán várakoztak, senki nem mert ellentmondani az előterjesztett indítványnak, csak Artabanosz, Hüsztaszpész fia, Xerxész atyai nagybátyja szólalt meg – épp a rokoni kapcsolaton felbátorodva: "Ha nem fejtünk ki egymással ellentétes véleményeket, királyom, nincs módunk kiválasztani a célravezetőbbet, hanem az egyetlen elhangzott javaslatot kell elfogadnunk, ha viszont kifejtünk, mód van a választásra. A tiszta aranyat sem tudjuk önmagában felismerni, de ha egy másik aranydarabhoz dörzsöljük, mindjárt kiderül, melyik a jobb. Atyádnak, Dareiosznak, aki a testvérem volt, azt tanácsoltam, ne indítson háborút a szküthák ellen, mert annak a népnek a földjén nincs egyetlen város sem. Ő azonban, abban a meggyőződésben, hogy képes lesz leigázni a nomád szküthákat, nem hallgatott rám. Megkezdte a hadjáratot, ahonnan úgy tért vissza, hogy serege nagy részét, legjobb katonáit elveszítette. Te pedig, királyom, olyan emberek ellen készülsz hadat indítani, akik sokkal kiválóbbak a szkütháknál, s akiknek az a híre, hogy szárazföldön és tengeren egyaránt kiváló harcosok. Így hát kötelességem, hogy figyelmeztesselek rá: veszélyes vállalkozásba kezdesz. Azt mondod, hidat veretsz a Hellészpontoszon, és azon vezeted át a hadseregedet Európán át Hellaszba. De megeshet, hogy vereséget szenvedsz a szárazföldön, a tengeren, vagy mind a kettőn. Ezeket az embereket bátornak mondja a hír, amit az is igazol, hogy seregünket, amelyet Datisz és Artaphrenész vezetett Attika földjére, az athéniak egymagukban meg tudták semmisíteni. De tegyük fel, hogy nem így történik, és hajóhadukkal lecsapva ránk csak tengeri csatában győznének le bennünket, és a Hellészpontoszhoz hajózva lerombolnák a hidat, az is végzetes következményekkel járna számodra, királyom. Ez nem az én képzeletem szüleménye, hiszen ez a csapás kis híján utolért bennünket, amikor atyád a szküthák elleni hadjáratán hidat veretett a thrák Boszporoszon és az Isztrosz folyamon. A szküthák minden erejüket latba vetve megpróbálták rávenni az Isztroszon vert híd őrizetével megbízott iónokat, hogy rontsák le az átkelőhelyet. És ha Hisztiaiosz, Milétosz türannosza csatlakozik a többi türannosz véleményéhez, és nem száll szembe velük, akkor a perzsák hatalma bizony véget ér. Márpedig hallani is szörnyű, hogy a perzsa király teljes hatalma egyetlen ember döntésétől függjön. Ne vállalj ekkora kockázatot, hiszen semmi nem kényszerít rá, hanem fogadd meg szavamat. Oszlasd fel most ezt a gyűlést, s majd később, amikor jónak látod, amikor mindent végiggondoltál magadban, akkor nyilvánítsd ki, hogy melyik tervet látod a legjobbnak. Nagy érték a jól megfontolt döntés, mert ha tervünket nem koronázná siker, legalább nem az elgondolásunk volt rossz, hanem a véletlen szólt közbe. Ha azonban valaki rosszul dönt, hiába kedvez neki a sors, csak talált kincs az, és a terve nem lesz tőle jobb. Láthatod, hogy az isten azokra sújt villámaival, akik a legmagasabbra törnek, és nem engedi őket gőgjükben tetszelegni, a kicsinyekre pedig úgyszólván rá sem hederít. Láthatod azt is, hogy villáma mindig a legmagasabb fákat és palotákat sújtja, mert az isten azt semmisíti meg, ami a legkiemelkedőbb. Ezért fordulhat elő, hogy egy kisebb hadsereg legyőz egy hatalmasabbat, mert arra az isten irigységében félelmet bocsát vagy vihart küld, és dicstelenül elpusztul. Mert az isten senkinek sem engedi meg, hogy gőgös legyen, csak saját magának. De a sietség is tévedéseket szül, és nagy károkat okozhat, a várakozás viszont jó dolgokat ígér, amelyek talán nem látszanak meg azonnal, de idővel megnyilvánulnak. Ezt tanácsolom hát neked, királyom. Te pedig, Mardoniosz, Gobrüasz fia, ne szórj állandóan dőre vádakat a hellénekre, mert nem adtak rá okot, hogy semmibe vegyük őket. Ezekkel a hellénekre szórt vádakkal arra akarod rávenni a királyt, hogy személyesen indítson ellenük háborút, és láthatóan erre a célra törekszel megszállott buzgalommal. De nem teszed jól! A rágalmazás ugyanis nagyon veszedelmes dolog, s ketten vétkeznek egy ellen. Mert vétket követ el a rágalmazó, amikor megvádol valakit, aki távol van, de az is vétkes, aki hallgat rá, mielőtt meggyőződött volna szavai igazáról. A távollevő, aki nem hallja, mit mondanak róla, igazságtalanság áldozata lesz, mert egyrészt valaki megrágalmazza, másrészt másvalaki elvetemült embernek tartja. Ha már mindenáron háborút kell indítanunk ellenük, legalább kövessük a perzsa szokást és a király maradjon itthon, mi ketten pedig hagyjuk itt zálogként a gyermekeinket, és légy te magad a hadjárat vezetője, válaszd ki a neked megfelelő embereket, vigyél magaddal akkora sereget, amekkorát csak akarsz. Ha a király számára olyan szerencsésen alakulnak az események, ahogy te mondod, végezzék ki velem együtt a gyermekeimet is. Ha azonban úgy végződnek a dolgok, ahogy én jóslom, akkor öljék meg a te gyermekeidet, s amikor hazaérkeztél, téged is. Ha pedig nem akarod vállalni ezeket a feltételeket, és mégis felvonulsz Hellasz ellen, akkora szemedbe mondom – csakhamar széltében azt fogják beszélni idehaza, hogy Mardoniosz nagy szerencsétlenséget hozott a perzsákra, és testét széttépték a kutyák és a dögmadarak valahol Athén vagy Lakedaimón földjén, vagy talán már az oda vezető úton, és akkor majd belátod, hogy milyen emberek ellen nógattad hadjáratra a királyt!"
11. Így beszélt Artabanosz, de szavaira a király magából kikelve válaszolt: "Csak azért nem lakolsz meg ostoba szavaidért, Artabanosz, mert atyám fivére vagy! Hitvány és gyáva viselkedésedért azonban meg foglak szégyeníteni, és nem vehetsz részt oldalamon a Hellasz elleni hadjáratban, hanem itthon kell maradnod az asszonyokkal. Mert a te segítséged nélkül is véghez fogom vinni tervemet, amelyet bejelentettem! Mert nem volnék Dareiosz fia, nem volnék Hüsztaszpész, Arszamész, Ariaramnész, Teiszpész, Kürosz, Kambüszész, az idősebb Teiszpész és Akhaimenész méltó utóda,5 ha nem állnék bosszút az athéniakon. Mert tudván tudom, hogy ha mi békén maradunk is, ők nem lesznek tétlenek, és nyilvánvalóan megtámadják országunkat. Erre lehet következtetni a korábbi vállalkozásaikból: Szardisz felégetéséből és Ázsia megtámadásából. Egyik fél sem hátrálhat már meg, és vagy cselekszik, vagy szenved – ez itt a tét; vagy a mi birodalmunk kerül a hellének, vagy az ő birodalmuk a perzsák uralma alá, mert a mi viszályunkban nincs más megoldás, nincs középút. Dicső feladatunk, hogy megtoroljuk a sérelmeinket. Hadd tudjam meg, milyen veszélyt jelenthetnek nekem azok az emberek, akiket a phrüg Pelopsz, őseim alattvalója leigázott, hogy még ma is a hódító nevét viseli az a föld!"
12. Több szó nem esett, s az éjszaka is leszállt. Xerxészt azonban éjjel sem hagyta nyugodni Artabanosz tanácsa, folyvást azon töprengett, s végül belátta, hogy nem érdemes hadat indítani Hellasz ellen. Ebben az elhatározásban aztán el is aludt. És – úgy beszélik a perzsák – álmában látomást látott. Azt álmodta, hogy megáll előtte egy magas, tekintélyes férfi, és így szól hozzá: "Megváltoztattad hát, perzsa, az elhatározásodat, és nem indítasz hadat Hellasz ellen, pedig már elrendelted a perzsa csapatok gyülekezését is? Nos, nem teszed jól, ha megmásítod a véleményedet, és nem lesz emberfia, aki egyetértene veled. Azon az úton kell most már haladnod, amely mellett tegnap döntöttél!"
13. Xerxész úgy látta, hogy e szavak után az álomkép elszáll. Reggel nem szólt egy szót sem az álmáról, hanem újra összehívta az előző napi gyűlésen megjelent perzsákat, és így beszélt hozzájuk: "Bocsássatok meg nekem, perzsa férfiak, hogy ilyen gyorsan megváltoztattam a döntésemet. Lelkem még nem telt meg annyira bölcsességgel, hogy mindent át tudnék tekinteni, azok pedig, akik a tegnapi döntés végrehajtására biztatnak, egy percre sem tágítanak mellőlem. Mikor meghallgattam Artabanosz tanácsát, elfogott az ifjúi indulat, úgyhogy keményebb szavakat használtam, mint amilyeneket egy idősebb emberrel szemben illett volna. De belátom, hogy tévedtem, és az ő tanácsát fogadom el. Visszavonom az elhatározásomat, nem indítok hadjáratot Hellasz ellen, úgyhogy éljetek tovább békében."
14. A perzsák e szavak hallatára leborultak örömükben. Éjjel azonban újra megjelent Xerxész álmában a látomás, és így szólt hozzá: "Hát mégis visszavontad elhatározásodat a perzsák előtt, Dareiosz fia, hogy hadat indítasz, rá se hederítettél szavaimra, mintha nem is mondtam volna semmit sem? Tudd meg hát: ha nem indítasz azonnal hadat, annak az lesz a következménye, hogy amilyen rövid idő alatt tekintélyes és hatalmas lettél, éppolyan gyorsan leszel semmivé."
15. Xerxész megrémült az álomlátástól, felriadt, és hírnök útján tüstént magához hívatta Artabanoszt. Amikor Artabanosz megérkezett, ezt mondta neki: "Artabanosz! Egy rövid időre elhagyott a józan belátásom, és oktalan szavakkal válaszoltam a te bölcs tanácsodra. De aztán hamarosan megbántam a dolgot, és beláttam, hogy a te tanácsod szerint kell cselekednem. Mégsem cselekedhetem úgy, bármennyire szeretném is, mert amióta meggondoltam magam és megváltoztattam az elhatározásomat, egy álomkép kísért, és tiltja, hogy a tanácsodat kövessem. Épp az előbb ment el és megfenyegetett. Ha valamelyik isten küldi reám ezt az álmot, aki a szívén viseli Hellasz megtámadását, akkor előtted is meg fog jelenni ugyanez az álomkép, s neked is meg fogja parancsolni, amit nekem. Szentül hiszem, hogy így is történik, ha felöltöd az én ruháimat, a trónomra ülsz, aztán az én ágyamban dőlsz álomra."
16. Ezt mondotta Xerxész. Artabanosz eleinte vonakodott, mert nem tartotta magát méltónak rá, hogy a királyi trónra üljön. Végül kénytelen-kelletlen engedett a király kívánságának, és teljesítette az óhaját, de előbb még így szólt: "Királyom! Véleményem szerint egyformán értékes helyesen gondolkodni és elfogadni a bölcs tanácsot. Benned egyesül ez a két tulajdonság, de a rossz emberek társasága olykor tévútra vezet, ahogy a tengert is – amelyet az ember számára a leghasznosabb elemnek mondanak – megakadályozzák a rátörő viharok, hogy a saját természetét kövesse. Nem is az bántott, hogy keményen szóltál hozzám, hanem inkább az esett rosszul, hogy mikor két indítvány hangzott el a perzsák előtt – amelyek közül az egyik az elbizakodottságot táplálta, a másik meg csillapította, s arra figyelmeztetett, hogy kárhozatos dolog arra tanítani a lelket, hogy a meglévőnél mindig többre törekedjék –, te a rád és a perzsákra nézve rosszabbat választottad közülük. És most, hogy mégis elfogadtad a jobbik véleményt és feladtad a hellén hadjáratot, azt mondod, egy isten küldte látomás nem engedi, hogy lemondj a hadjárat tervéről. De ez az álomkép, fiam, nem isteni eredetű! Majd én felvilágosítlak téged, hisz sokkal idősebb vagyok nálad, hogy milyenek ezek a kóbor álmok. Az ember álmában rendszerint olyan képek jelennek meg, amelyek napközben is foglalkoztatják, márpedig bennünket az elmúlt napokban egészen lekötött ennek a hadjáratnak a terve. De ha mégsem úgy van, ahogy én gondolom, és teelőtted mégiscsak egy isteni lény jelent meg, akkor te már röviden elmondtál mindent, ami lényeges: nos, jelenjék meg énelőttem is, akárcsak teelőtted, és mondja el parancsoló szavait. De akkor is meg kell látnom, ha nem a te ruhádat viselem, hanem a magamét, s ha nem a te ágyadban alszom, hanem a magaméban – persze ha egyáltalán meg akar jelenni. Mert akárki látogasson is téged álmodban, csak nem lesz olyan ostoba, hogy azt higgye, én te vagyok, pusztán mert a te ruhádat viselem. Most legalább majd megtudjuk, hogy engem is kitüntet-e ez az álom, méltónak tart-e rá, hogy megjelenjen, már akár a saját ruhám van rajtam, akár a tiéd, és hogy egyáltalán eljön-e még egyszer. Mert ha eljön, magam is hajlok rá, hogy isteni jelenség. Mármost, ha megmásíthatatlanul eltökélted és ragaszkodsz hozzá, hogy a te ágyadban aludjam, jól van, megteszem, hadd jöjjön nekem is az a látomás. Addig azonban kitartok a korábbi javaslatomnál."
17. Így szólt Artabanosz, és bár szívből remélte, hogy megcáfolhatja a király szavait, teljesítette a parancsot. Felöltötte Xerxész ruháit, felült a királyi trónra, majd pedig lefeküdt aludni. És akkor álmában ugyanaz a látomás tűnt fel előtte, aki Xerxészt is meglátogatta, és most Artabanosz előtt megállván így szólt: "Te vagy hát az az ember, aki le akarod beszélni Xerxészt a hellén hadjáratról, mert azt mondod, hogy aggódsz sorsáért? De sem most, sem később nem kerüli el a büntetést az, aki meg akarja akadályozni azt, aminek meg kell lennie. Xerxésznek már elmondtam, mi vár rá, ha nem engedelmeskedik."
18. Artabanosznak tehát álmában úgy tűnt, hogy az álomkép megfenyegeti és a két szemét izzó vassal ki akarja égetni. Nagyot kiáltott, felriadt, aztán odaült Xerxész mellé és elbeszélte, mit látott álmában, majd hozzátette: "Királyom, nemegyszer tanúja voltam én már életem során annak, hogy egy nagy hatalmat egy kicsiny legyőz, ezért próbáltam megfékezni ifjúi indulatodat. Tudom, hogy végzetes dolog sokra vágyni. Emlékszem, hogyan végződött Kürosz hadjárata a masszageták ellen, emlékszem Kambüszésznak etióp háborújára, és magam is részt vettem Dareiosznak a szkütha földre indított vállalkozásában. Ilyen tapasztalatok alapján gondoltam, hogy ha békességben élsz, boldognak mondanak az emberek. De itt most isteni akarattal van dolgunk, és úgy látszik, a helléneket valamilyen isten küldte pusztulás ragadja el, úgyhogy az én meggyőződésem is megváltozott, és visszavonom a korábbi véleményemet. Add hírül hát a perzsáknak az isteni döntést, rendeld el, hogy az előző parancsod értelmében készüljenek a háborúra, és úgy cselekedj, hogy az isteni akaratot mindenben végrehajtsd." Az álomkép biztatására ilyen szavakat váltottak, másnap reggel pedig Xerxész mindent a perzsák tudomására hozott. Artabanosz, a terv egyetlen ellenzője, most mindenki füle hallatára cselekvésre buzdította a királyt.
19. Miközben Xerxész a hadjárat előkészületeivel foglalkozott, még egy harmadik álmot is látott, amelyet a mágusok úgy értelmeztek, hogy az egész földkerekségre vonatkozik, és azt jelzi, hogy Xerxész az egész emberiséget le fogja igázni. Ez az álomlátás pedig a következő volt. Xerxész úgy látta, hogy egy olajágból font koszorú6 van a fején, és az olajágból fakadó gallyak árnyékba borítják az egész földet, aztán egyszerre eltűnik a koszorú a fejéről. Amikor a mágusok kifejtették értelmezésüket, a perzsák mind hazautaztak a maguk kormányzóságába, és igyekeztek a legnagyobb buzgalommal végrehajtani a kiadott parancsot, mert mindegyik maga szerette volna megkapni az ígért ajándékot. Így szervezte meg Xerxész a hadseregét, miután minden szárazföldi tartományát végigkutatta.
20. Egyiptom elfoglalása után négy évig7 gyűjtötte a hadsereget és a felszerelést, az ötödik esztendőben aztán megindult roppant hadával a hadjáratra. Mert minden általunk ismert sereg közt ez volt a leghatalmasabb, úgyhogy ehhez a vállalkozáshoz nem hasonlítható sem Dareiosz szkütha hadjárata, sem az a szkütha sereg, amely a kimmerek üldözése közben betört méd területre, és elfoglalta csaknem egész Felső-Ázsiát (amiért Dareiosz később bosszút akart állni), sem az a háború, amelyet a hagyomány szerint az Atreidák viseltek Ilion ellen, sem az, amelyet még a trójai háború előtt indítottak a müszek és a teukroszok, akik átkeltek a Boszporoszon Európába, és elfoglalták egész Thrákiát, majd eljutottak az Ión-tengerig, és délen egészen a Péneiosz folyóig.
21. Mindezek a háborúk, meg a többi is, együtt sem fogható ehhez az egyhez. Mert van-e népe Ázsiának, amelyet Xerxész nem vezetett volna Hellasz ellen? Hol az a víz – leszámítva az egészen nagy folyamokat –, amellyel szomját olthatta volna ez a hatalmas tömeg? Volt nép, amely a hajókat szolgáltatta, volt, amelyiket a gyalogos seregbe osztottak be, a harmadika lovasságot alkotta, a negyedik a lószállító hajókat adta, de katonái is részt vettek a hadjáratban. Sokukat a hidakhoz szükséges nagy hajók megépítésével bízták meg, ismét mások élelmiszert és hajókat szolgáltattak.
22. Annak idején, az előző hadjárat alkalmával, a hajóhadat nagy károk érték az Athósz megkerülése közben, ezért Xerxész három évig tartó előkészítő munkálatokat végeztetett ezen a területen. Három evezősoros hajókat horgonyoztatott le a klierszonészoszi Elaiusznál, és a legénységet, mely a legkülönbözőbb népekből tevődött össze, ideküldve csatornaásásra fogta be, s a korbáccsal nógatott emberek egymást váltva dolgoztak. A csatorna ásásában az Athósz környéki lakosságnak is részt kellett vennie. A munkálatokat perzsa emberek – Bubarész, Megabazosz fia és Artakhaiész, Artaiosz fia – vezették. Az Athósz különben nagy és nevezetes hegység, laknak rajta emberek, egész a tengerig nyúlik, az egyik oldalán szárazföldben végződik és félszigetet alkot, s az így kialakult földszoros szélessége mintegy tizenkét sztadion. Az Akanthoszi-tengertől a Torónéval szemben lévő tengerrészig a szoros sík vidék, és csak itt-ott akadnak rajta dombok. A szoroson, ott, ahol az Athósz-hegy véget ér, egy hellén város fekszik, Szané. Szánétól innen, vagyis az Athósz belső oldalán húzódnak azok a városok, amelyeket a perzsa király szigetté akart változtatni és el akart vágni a szárazföldtől, mégpedig a következők: Dión, Olophüxosz, Akrothóon, Thüsszosz és Kleónai.8
23. Ezek a városok fekszenek tehát az Athósz-hegyen. A barbárok felosztották az ásás munkáját az egyes népek között, és a következőképpen végeztették el. Szané városánál nyílegyenes vonalat jelöltek ki, kimélyítették a csatornát, majd a lent lévő munkások tovább ástak, a fentebb állók pedig, lépcsőzetesen elhelyezkedve, kézről kézre adogatták a kiásott földet, míg föl nem ért az árok tetejére, az ottaniak aztán elvitték és szétterítették. Az árok beomló peremei azonban, a phoinikiaiak kivételével, mindenkinek kétszeres munkát adtak, de mert az alsó és a felső részt azonos méretűre tervezték, természetszerűleg így kellett történnie. A phoinikiaiak azonban, mint általában más munkákban, itt is rendkívül ügyesnek bizonyultak. A csatorna rájuk eső szakaszát ugyanis úgy ásták meg, hogy a felső részt az előírtnál kétszer szélesebbre vették, majd a munka előrehaladtával egyre csökkentették a szélességet, úgyhogy mire leértek az árok fenekére, az ő csatornaszakaszuk is éppen olyan széles volt, mint a többieké. Van ott egy rét is, amelyet gyülekezőhelynek és piacnak használtak, ott helyezték el az Ázsiából nagy mennyiségben érkező lisztet.
24. Jobban meggondolva úgy vélem, hogy Xerxész puszta kérkedésből rendelte el a csatorna ásását, hogy dicsekedjen a hatalmával, és valami emlékezetes alkotást hagyjon maga után. Mert a hajókat minden különösebb nehézség nélkül át lehetett volna húzni a földszoroson,9 ő mégis olyan széles csatornát ásatott a tengernek, amelyen egyszerre két három evezősoros hajó is elevezhetett egymás mellett. Majd ugyanazokkal az emberekkel, akik a csatornát ásták ki, a Sztrümón folyón hidat is építtetett.
25. Még folytak a munkák, amikor megparancsolta a phoinikiaiaknak és az egyiptomiaknak, hogy fonjanak kötelet a hidakhoz büblosznádból és alfafűből. Majd élelmiszerkészleteket halmoztatott fel a seregnek, nehogy szükséget lássanak a katonák vagy a Hellasz ellen induló sereg állatai. Kikémleltette a helyi viszonyokat és a legalkalmasabbnak talált helyeken raktárakat állíttatott fel, ahova aztán hajók, dereglyék és kocsik szállították az élelmiszert Ázsia minden részéből. A legtöbb gabonát Thrákiában, az úgynevezett Fehér Parton halmoztak fel, továbbá pedig a perinthoszi Türodizában, Doriszkoszban, a Sztrümón mellett fekvő Éiónban és Makedónfában.
26. Ezek a népek tehát végezték a rájuk rótt munkákat, közben pedig összegyűlt az egész szárazföldi sereg, Xerxész vezetésével elindult a kappadokiai Kritallából, és előnyomult Szardiszig. Úgy szólt a parancs, hogy Kritallában gyülekezzen a sereg, amely majd követi Xerxészt a szárazföldön. Hogy melyik helytartó csapatai voltak a legjobban felszerelve, és hogy melyik kapta meg a királytól a felajánlott ajándékot, nem tudom megmondani, sőt azt sem tudom, hogy egyáltalán döntöttek-e róla. A sereg átkelt a Halüsz folyón, behatolt Phrügiába, és elvonult a Kelainai nevű városba – itt van a forrása a Maiandrosz folyónak, s itt ered, épp Kelainai főterén, a semmivel sem kisebb Katarrhéktész folyó, amely a Maiandroszba ömlik. Ebben a városban van felfüggesztve Marszüasz szilérosz tömlője, amelyet a phrügek elbeszélése szerint Apollón készített Marszüasz lenyúzott bőréből, és itt függesztett fel.
27. Idejött ebbe a városba a lüdiai Püthiosz, Atüsz fia is, gazdagon megvendégelte a király hadseregét és magát Xerxészt is, és magától felajánlott egy nagy összeget a háború költségeire. Xerxész az ajánlat hallatára megkérdezte a vele lévő perzsáktól, hogy ki ez a Püthiosz, és mekkora a vagyona, hogy ennyi pénzt akar felajánlani. Azok pedig így feleltek: "Ez az ember volt az, királyunk, aki atyádat, Dareioszt is megajándékozta egy arany platánfával és egy szőlőtővel, mert tudomásunk szerint mindjárt teutánad ő a leggazdagabb ember a világon." 10
28. Ámulat fogta el Xerxészt az utolsó szavakra, és most már magától Püthiosztól kérdezte meg, hogy mekkora a vagyona. Az meg így felelt: "Nem titkolom előtted, királyom, és nem is teszek úgy, mintha nem ismerném a vagyonom nagyságát, hanem elmondom, amennyire tudom. Amikor meghallottam, hogy a Helléntengerre szállsz, mindjárt elhatároztam, hogy hozzájárulok a költségeidhez, ezért egész vagyonomat számba vettem, és úgy találtam, hogy kétezer ezüsttalantont, valamint hétezer híján négymillió Dareiosz-sztatért11 tesz ki. Ezt én mind neked ajándékozom, mert bőven megélek a rabszolgáimból meg a földjeimből." Püthiosz szavainak Xerxész nagyon megörült, és így válaszolt:
29. "Kedves lüd vendéglátóm! Mióta elindultam Perzsiából, nem találkoztam emberrel, aki megvendégelte volna seregemet, sem aki elébem állva önszántából fölajánlotta volna hozzájárulását a hadi költségekhez, kivéve téged. Nemcsak a seregemet láttad el gazdagon, hanem még nekem is egy egész vagyont ajánlottál fel. Most tehát hálám jeléül megtisztellek a következőképpen. Vendégbarátommá fogadlak és a négymillió sztatérodat kiegészítem a magaméból hétezerrel, hogy ne hiányozzon a négymillióból, hanem az én kiegészítésemmel kerek összeg legyen. Tartsd meg magadnak, amit magad szereztél, és maradj mindig ilyen, mert ha így teszel, sem most, sem később nem fogod megbánni."
30. Így beszélt és teljesítette az ígéretét. Majd felkerekedett és megállás nélkül vonult előre. Elhaladt az Anaua nevű phrüg város mellett – ez a város egy olyan tó partján áll, amelyből sót párolnak majd megérkezett a nagy phrüg városba, Kolosszaiba. Itt a Lükosz folyó eltűnik egy föld alatti barlangban, de mintegy öt sztadionnal messzebb ismét a felszínre bukkan és a Maiandroszba	Kolosszaiból továbbhaladva a sereg a phrüg és lüd határon fekvő Küdrara városához érkezett. Itt áll az a Kroiszosz emeltette oszlop, amelynek felirata jelzi a határt.
31. Miután a sereg átvonult Phrügiából Lüdiába, kettéágazott az út, az egyik balra vezetett, Kariába, a másik jobbra, Szardiszba. Aki az utóbbit választja, annak át kell kelnie a Maiandroszon, és keresztül kell mennie Kallatébosz városán, ahol hozzáértő emberek tamariszkuszból és búzából mézet főznek. Xerxész is ezt az utat választotta, és amikor meglátott egy elragadóan szép platánfát, felékesítette aranydíszekkel, és rábízta az egyik "halhatatlanra",12 másnap pedig megérkezett a lüdek fővárosába.
32. Szardiszba érkezve a király először is követeket küldött szét Hellaszba, hogy földet és vizet követeljenek és hogy lakomát készíttessenek a király számára. Csak Athénba és Lakedaimónba nem küldött ilyen követeket, máshová azonban mindenhová. Azért követelt másodszor is földet és vizet, mert arra számított, hogy akik annak idején elutasították Dareiosz küldötteit, most félelmükben biztosan meghunyászkodnak. Ezt akarta tehát megtudni, azért küldött követeket.
33. Ezután felkészült rá, hogy Abüdoszba vonuljon, ahol közben felépítették már emberei a hellészpontoszi hidat Európa és Ázsia között. A Hellészpontosznál lévő Kherszonészoszon, Szésztosz és Madütosz városa között, Abüdosszal szemközt van egy széles földnyelv, amely benyúlik a tengerbe; ezen a helyen fogták el és húzták karóba nem sok idővel ezután az athéniak Xanthipposznak, Ariphrón fiának vezetésével Artauktészt, Szésztosz perzsa helytartóját, aki nőket hurcolt az elaiuszi Próteszilaosz-szentélybe és meggyalázta őket.
34. Erre a földnyelvre két hidat vertek a hídépítők Abüdoszból kiindulva: az egyik – a phoinikiaiak műve – alfafűből volt, a másik – az egyiptomiaké – büblosznád fonadékából. Abüdosz és a szemben lévő part között hét sztadion a távolság. Éppen elkészült a két híd, amikor egy heves vihar szétrombolta és elsodorta őket.
35. Mikor Xerxész értesült róla, haragra gerjedt és megparancsolta, hogy mérjenek háromszáz korbácsütést a Hellészpontoszra, és dobjanak egy pár bilincset is a tengerbe. Sőt, azt is hallottam, hogy a bilincsek mellé bélyegzővasakat is adatott, hogy szégyenbélyeggel jelölje meg a Hellészpontoszt. Azt is elrendelte, hogy a tengert ostorozó emberek a következő barbár és istentelen szavakat kiabálják: "Te keserű víz! Ezt a büntetést méri rád urad, amiért hántottad őt, holott ő igazán nem ártott neked. De Xerxész királyunk mégiscsak átkel rajtad, akár akarod, akár nem. Méltán nem áldoz neked egyetlen ember fia sem, mert nem vagy más, csak zavaros és sós vízáradat." Miután Xerxész így megbüntette a tengert, a hídépítők felügyelőit lefejeztette.13
36. Akiknek ez a hálátlan feladat jutott, teljesítették a parancsot, az új híd építésének pedig más építőmesterek láttak neki, a következő módon. Felsorakoztattak ötvenevezős és három evezősoros hajókat, méghozzá úgy, hogy a Fekete-tenger felé eső híd háromszázhatvan, a másik oldalon építendő híd pedig háromszáztizennégy hajón feküdjön, a Fekete-tenger felé keresztben, a hellészpontoszi oldalon az ár mentén, hogy a kötelek kellően megfeszüljenek. Amikor a hajók így felsorakoztak, hatalmas horgonyokat eresztettek le a mélybe, egyrészt a Fekete-tenger felé néző oldalon, hogy a híd ellenállhasson a tenger fölött fúvó szelek erejének, másrészt a nyugati, Égei-tenger felőli oldalon, hogy a híd a nyugati és a déli szelek nyomását is kibírja. Az ötvenevezős meg a három evezősoros hajók között hagytak persze átjárónyílást, hogy a kisebb hajók közlekedhessenek a Fekete-tenger felé és felől. Amikor mindennel elkészültek, a szárazföldről facsörlőkkel kifeszítették a köteleket,14 de most nem használtak a két hídhoz külön-külön kétfajta kötélzetet, hanem mindegyikhez két alfafűből és négy bübloszfonadékból készült kötelet vettek. A kétféle kötél vastagsága és külleme megegyezett, de az alfafű súlyosabb volt, mert egy öl egy talantont nyomott. Összekötvén a két partot, olyan hosszú fatörzseket fűrészeltek, amilyen széles volt a híd, majd sorban ráfektették a kifeszített kötelekre és összeerősítették őket. Erre deszkát hordtak, amelyet rendben leraktak, összeerősítettek, majd földet hordtak a hídra, és keményen ledöngölték. Végül a híd hosszában kétoldalt korlátot húztak, hogy a málhás állatok és a lovak meg ne vaduljanak az alattuk hullámzó tenger látványától.
37. Mikorra készen álltak a hidak, az Athósz-hegy körüli munkálatok is befejeződtek, s a csatorna nyílásainál is megépítették a hullámtörő gátakat, hogy a csatornatorkolatok el ne iszaposodjanak. Ekkor megjelentették Xerxésznek, hogy a csatorna építése is teljesen befejeződött. A sereg Szardiszban töltötte a telet és tavasszal felkészülve megindult Abüdosz felé. Induláskor azonban a nap elhagyta helyét az égen és eltűnt,15 noha nem volt felhős az idő, sőt ragyogóan derűs volt az ég, és a nappal éjszakává változott. Xerxészt e jelenség láttán rémület töltötte el, és megkérdezte a mágusokat, mire magyarázzák. A mágusok azt felelték, hogy az isten így adja a hellének tudtára, hogy cserbenhagyja városaikat, mert a hellének jósistene a Nap, ahogy a perzsáké a Hold.16 Xerxész megnyugodott a magyarázattól, és parancsot adott az előnyomulás folytatására.
38. Ahogy a hadsereg elvonult, a lüd Püthiosz, akit az égi jelenség megrémített, az ajándék pedig, amelyet kapott, felbátorított, Xerxész elé járult, és a következőket mondta: "Olyan kegyet kérek tőled, uram, ami neked semmi, nekem viszont nagyon nagy dolog." Xerxész, aki mindenre gondolt, csak arra nem, amit Püthiosz kérni akart, azt felelte, hogy teljesíteni fogja a kérést, csak mondja el. Püthiosz erre felbátorodott, és így szólt: "Uram! Öt fiam van, akiket mind magaddal viszel a hellén háborúba. Könyörülj meg, királyom, öregkoromon, és bocsásd el seregedből a legidősebbet, hogy legyen gondozója magamnak és javaimnak. A másik négyet vidd magaddal, és kívánom, hogy minden tervedet valóra váltva térj majd haza!"
39. Nagy haragra gerjedt erre Xerxész, és rárivallt az öregre: "Te gonosz ember! Most, amikor fiaimmal, testvéreimmel, rokonaimmal és barátaimmal én magam megyek Hellasz ellen, még a fiadról merészelsz beszélni! Hiszen te a rabszolgám vagy, akinek az volna a dolga, hogy házad egész népével és a feleségeddel kövess engem! Tudd meg, hogy az ember lelke a fülében lakik, és ha kellemes hírt hall, boldogság árasztja el az egész testét, ha az ellenkezőjét, akkor harag fogja el. Amikor jó szolgálatot tettél nekem, és még többet is felajánlottál, nagylelkűségben túltettél a királyon, ezért most, hogy ilyen arcátlan lettél, kisebb büntetést kapsz, mint amekkorát érdemelnél. Mert magadat és négy fiadat megmenti a vendégbarátság, de annak az egynek, akihez a legjobban ragaszkodol, az életével fizetsz." Így szólván megparancsolta az ilyen szolgálatra rendelt embereinek, hogy keressék meg Püthiosz legidősebb fiát, hasítsák ketté a testét, az egyik részt tegyék ki az út jobb oldalára, a másikat a balra, és köztük vonuljon el a hadsereg.
40. Parancsát végrehajtották, és a hadsereg így vonult tovább. Elöl haladtak a poggyászvivők és a teherhordó állatok, aztán a hadinép: a legkülönfélébb népek keveréke, tarka összevisszaságban. Mikor a haderő nagyobbik fele elvonult, egy darabig üres maradt az út, mert ezzel a résszel nem vegyültek össze a király csapatai. A királyi csapatok élén ezer lovas nyargalt, akiket az összes perzsa közül válogattak ki, utánuk földre szegezett lándzsával ezer testőr jött, akiket ugyancsak az egész népből válogattak. Majd tíz szent paripa következett – úgynevezett nészaioni lovak –, csodálatosan feldíszítve. A nevüket Média Nészaion nevű nagy síkságáról kapták, ahol tenyésztik őket. Utánuk haladt Zeusz17 nyolc fehér ló vonta kocsija, mellette, a gyeplőt a kezében tartva, gyalogolt a kocsis, mert erre a kocsira nem ülhet fel senki emberfia. Aztán következett a nészaioni lovak vonta fogatán maga Xerxész, s mellette lépkedett kocsisa, a perzsa Otanész fia, Patiramphész.
41. Így vonult el tehát Szardiszból Xerxész, és ha kedve támadt rá, kocsijából átszállt az út mentén egy szekérre. Mögötte ezer lándzsás vonult a szokásos módon viselt fegyverrel, ezek a legkiválóbb és legnemesebb származású perzsák közül kerültek ki, majd ezer válogatott perzsa lovas jött, a lovasok után pedig tízezer válogatott perzsa gyalogos. Ezek közül ezren, akik a többieket közrefogták, arany gránátalmát viseltek a lándzsájuk alsó végén a lándzsahegy helyett, a belül haladó kilencezer gyalogos lándzsája végére pedig ezüst gránátalma volt tűzve. Azok is arany gránátalmát vittek, akik a földre szegezve tartották lándzsájukat, azok pedig, akik közvetlenül Xerxész után haladtak, almát. A tízezer gyalogost tízezer lovas követte. A lovasság után két sztadion térközt hagytak, és csak aztán következett a sereg többi része.
42. Lüdiából a sereg a Kaikosz folyó és Müszia felé vonult, a Kaikosztól pedig – bal kézre hagyva el a Kané-hegységet – végigvonult Atarneusz területén Karéné városához. Innen elhaladva, Adramütteion és a pelaszg Antandrosz mellett, átvonult Thébé síkságán, s az Ida-hegyet balra hagyva Ilion területére lépett. Az első éjjel, amelyet az Ida-hegy alatt felvert táborban töltöttek, hatalmas mennydörgés-villámlás támadt, és sok embert elpusztított.
43. Majd elért a sereg a Szkamandrosz folyóhoz – az első folyóhoz, amióta elindultak Szardiszból –, de előbb elfogyott a vize, mint ahogy az összes ember és állat a szomját olthatta volna. Xerxész felment Priamosz fellegvárába, mert kíváncsi volt erre a városra. Mindent végignézett és megtudakolt, majd ezer ökröt áldozott Athéna Iliásznak, a mágusok pedig a hérószoknak mutattak be italáldozatot. Az áldozás utáni éjszaka mégis rettegés fogta el az egész sereget. Hajnalban továbbvonultak, balra hagyva maguk mögött Rhoition városát, Ophrüneiont, Dardanoszt, amely Abüdosszal határos, valamint a teukrosz gergitheket.
44. Amikor Abüdoszba értek, Xerxész szemlét akart tartani a teljes sereg fölött. Parancsára az abüdosziak már előre faragtak neki egy fehér márvány trónszéket, és felállították egy domb tetején. Ebbe ült Xerxész és megszemlélte szárazföldi seregét és hajóhadát. Majd kifejezte azt a kívánságát, hogy hajósversenyt szeretne látni: gyorsan versenyt rendeztek, és a szidóni phoinikiaiak győztek. Örült Xerxész a verseny és a sereg látványának.
45. Amikor látta, hogy hajói beborítják a Hellészpontoszt, és katonái tömege ellepi az egész partot és az abüdoszi síkságot, boldognak mondta magát, majd sírva fakadt.
46. Meglátta őt a nagybátyja, Artabanosz, aki korábban nyíltan elmondta véleményét a királynak, és igyekezett lebeszélni a hellén hadjárat tervéről; látva tehát, hogy Xerxész sír, azt kérdezte tőle: "Hogy lehet az, királyom, hogy épp a fordítottját csinálod, mint néhány pillanattal ezelőtt? Akkor boldognak mondtad magad, most meg sírsz!" "Igen – válaszolta Xerxész –, mert elfogott a szánalom. Elgondoltam, hogy milyen kurta is az emberi élet, s hogy ennyi ember közül száz év múlva egyetlenegy sem él már." Artabanosz így felelt: "Vannak ennél siralmasabb dolgok is az életben. Mert bármilyen rövid is az élet, nem találsz olyan boldog embert sem ezek között, sem máshol, aki ne kívánta volna – nem is egyszer, hanem többször –, hogy bárcsak inkább meghalna és ne élne. Hiszen egyre csak zúdulnak ránk a csapások, betegségek gyötörnek, úgyhogy bizony hosszúnak érezzük az életet, akármilyen rövid is. Így lett ebben a gyötrelmes életben a halál vágyva vágyott menedéke az embernek. Az isten pedig, aki épp csak megízlelteti velünk az élet édességét, irigy ajándékozó."
47. Xerxész erre így válaszolt: "Artabanosz, az élet csakugyan olyan, amilyennek lefested. De ne beszéljünk most róla, ne emlegessük a bajokat, amikor jól megy a sorunk. Inkább felelj a következő kérdésemre. Ha nem jelenik meg előtted olyan tisztán és világosan az az álomkép, kitartanál-e a régi álláspontod mellett, és azt tanácsolnád-e most is, hogy ne indítsak hadat Hellasz ellen, vagy megváltozott volna a véleményed? Felelj nekem erre a kérdésre, de őszintén." Artabanosz így válaszolt: "Királyom, bár úgy teljesülne az álomlátás, hogy mindkettőnk kívánságát betöltse! Engem azonban most is félelem tölt el és gondok szorongatnak, ha elgondolkodom, különösen pedig, ha látom, hogy két olyan ellenség áll veled szemben, amelyeknél a világon sincs nagyobb hatalom."
48. Xerxész így felelt. "Miféle két hatalomról beszélsz, te különös ember, amely ellenségesen áll velem szemben? Talán kicsinynek tartod a szárazföldi seregemet, és úgy véled, hogy a hellének hadserege sokkal nagyobb a mienknél? Vagy hajóhadunk marad el az övék mögött? Vagy mind a kettő? Mert ha úgy találod, hogy hátrányban vagyunk, a lehető leggyorsabban új sereget kell gyűjtenünk!"
49. Artabanosz így felelt. "Józan ítéletű ember nem tarthatja kicsinynek, királyom, ezt a sereget, sem kevésnek hajóid számát. De ha nagyobb sereget gyűjtenél, csak még nagyobb lenne az a két ellenség, amelyre céloztam. Ez a két dolog: a föld és a tenger. Mert azt hiszem, nincs a tengeren akkora kikötő, amely be tudná fogadni az összes hajódat, ha vihar tör ki. Pedig neked nem is egy, hanem több ilyen kikötőre lenne szükséged a part mellett, amelyre hajózni akarsz. Minthogy ilyen tágas kikötők nincsenek, be kell látnod, hogy nem az ember uralkodik a vakszerencsén, hanem a vakszerencse az emberen. És most, hogy a két dologból az egyiket elmondtam, rátérek a másikra. A föld is ellenségeddé lesz, ha úgy nyomulsz előre, hogy senki nem állja utadat, annál nagyobb veszélyt hoz rád a föld, minél tovább haladsz előre, mindig messzebbre, anélkül, hogy észrevennéd, mert az emberek a sikerrel soha nem tudnak betelni. Ezért figyelmeztetlek: ha nem ütközöl ellenállásba, a növekvő távolság és a vele növekvő idő előbb-utóbb éhínséghez fog vezetni. Az az igazán kiváló ember, aki a döntéseiben elővigyázatos, számba veszi az összes lehetséges meglepetést, de ha cselekvésre kerül a sor, akkor határozott."
50. Szavaira Xerxész így válaszolt: "Artabanosz, helyesen ítéled meg ezeket a dolgokat, de ne félj mindentől és ne méricskélj minden körülményt. Mert ha mindig minden lehetőséget egyformán számba veszünk, végül sohasem jutunk semmire. Jobb bátor szívvel kockáztatni, és elviselni a lehetséges bajok felét, mint mindentől előre félni és távol maradni a bajoktól. Ha te minden véleményt elvetsz, de a biztos utat nem mutatod meg, ugyanúgy bajt okozol, mint az, aki homlokegyenest ellenkező nézetet vall, mint te. Márpedig honnan tudhatnátok, mi a helyes, hiszen mindketten halandó emberek vagytok? Nyilván sehonnan! Mármost a siker általában azokat jutalmazza, akik készek cselekedni, és nem azokat, akik minden apróságot mérlegelnek és aggályoskodnak. Láthatod, hogy milyen roppant hatalom lett a perzsa birodalomból. Nos, ha az előttem uralkodó királyok úgy gondolkoztak volna, mint te, vagy ha a gondolkodásuk nem, de a tanácsadóik hozzád hasonlóak lettek volna, sosem jutnak ilyen magasra. Őseim azonban szembeszálltak a veszélyekkel, és így tették naggyá országunkat, mert nagy sikerre csak nagy kockázat árán lehet jutni. Mi is az ő példájukat követjük hát. A legkedvezőbb évszakban keltünk Útra, s ha majd leigáztuk Európát, úgy megyünk haza, hogy nem ért se éhség, se más baj. Hiszen temérdek élelmet viszünk magunkkal, továbbá a meghódított népek földje és e földek gabonatermése is a miénk lesz; földművelő néppel állunk háborúban, nem nomádokkal."
51. Artabanosz azt felelte. "Látom, királyom, nem tűröd az aggodalmaskodást, mégis hallgass legalább egy tanácsomra. Minthogy sok dologról van szó, egy kicsit hosszabban kell beszélgetnünk. Kürosz, Kambüszész fia egész Ióniát leigázta és Perzsia adófizetőjévé tette, Athén kivételével. Azt tanácsolom neked, hogy ezeket az iónokat semmiképpen ne vezesd atyáik ellen. Nélkülük is legyűrjük ellenfeleinket. Ha magunkkal visszük őket, vagy becstelennek kell lenniük, mert részt vesznek anyavárosuk leigázásában, vagy becsületesnek, mert ellenünk fordulnak és részt vesznek felszabadításában. Nos, ha becstelenül járnak el, nem sok hasznunk lesz belőlük, de ha becsületesen, annál nagyobb kárt okoznak hadseregünknek. Gondolj arra a régi mondásra, amely okosan állapítja meg, hogy kezdetnél a véget homály fedi."
52. Xerxész erre azt felelte: "Valamennyi állításodnál nagyobb az a tévedésed, Artabanosz, hogy az iónok elpártolásától tartasz, pedig nem lehet felőle kételyünk, hogy ez nem történhet meg. Te magad és mindazok tanúsíthatják, akik részt vettek Dareiosz szkütha hadjáratában, hogy az iónok, amikor csakis rajtuk állt, hogy megmarad-e vagy elpusztul a perzsa hadsereg, igazságosak és hűségesek voltak, és nem tettek rosszat ellenünk. Otthon hagyták, a mi birodalmunkban, gyermekeiket, asszonyaikat, minden vagyonukat, hogyan gondolhatnának hát lázadásra? Ne félj hát semmitől, hanem légy oltalmazója családomnak és uralmamnak, mert te vagy az egyetlen, akire rábízom a kormánypálcámat."
53. A beszélgetés után Xerxész visszaküldte Artabanoszt Szuszába, majd összehívta a legelőkelőbb perzsákat, s amikor megjelentek előtte, így szólt hozzájuk: "Azért hívattalak ide benneteket, perzsa férfiak, hogy megkérjelek, maradjatok bátrak és ne legyetek méltatlanok a perzsák hajdani dicsőségéhez. Töltse el mindnyájunk szívét a lelkesedés, mert így lesz hasznunkra a közös vállalkozás. Harcoljatok minden erőtöket megfeszítve ebben a háborúban. Mert olyan férfiak ellen viselünk háborút, hogy ha legyőzzük őket, nem lesz egyetlen sereg a világon, amely szembeszállhatna velünk. Ilyen lélekkel keljünk át Európába, de előbb fohászkodjunk Perzsia isteneihez."
54. Ez a nap az átkelés előkészületeivel telt el. Másnap megvárták a napfölkeltét, majd a hidakon füstölőszereket égettek, s az utat behintették mirtuszágakkal. Midőn a nap felkelt, Xerxész aranykehelyből áldozati italt öntött a vízbe, és a naphoz fohászkodott, hogy ne érje semmi csapás, átkelhessen Európába, és elérjen Európa legvégső határáig. Az ima végeztével a Hellészpontoszba dobta a kelyhet, s utána hajított egy arany vegyítőedényt meg egy perzsa kardot, amelynek akinakész a neve. Nem tudom pontosan megmondani, hogy a napnak áldozta-e ezeket a tárgyakat és azért dobta vízbe, vagy azért, mert megbánta, hogy megkorbácsoltatta a Hellészpontoszt, és engesztelő ajándéknak szánta őket.
55. Az áldozat után megkezdődött az átkelés. A gyalogosok és a lovasság a Pontosz felé eső hídon vonult át, az igásállatok és a társzekerek az Égei-tenger felé esőn. A menet élén tízezer perzsa haladt koszorús fővel, utánuk pedig a különféle népekből toborzott csapatok. Másnap a lovasok és a lefelé fordított lándzsájú katonák indították a menetet – valamennyien felkoszorúzva –, aztán következtek a szent lovak, valamint a szent szekér, majd maga Xerxész, a testőrök, ezer lovas, végül a sereg többi része. Ugyanakkor a hajóhad is átkelt a szemben lévő partra, bár azt is hallottam, hogy a király kelt át utoljára.
56. Xerxész tehát Európa földjére lépett, és végignézte, hogyan hajszolják át korbáccsal a sereget, mert ez a vonulás hét nap és hét éjszaka szünet nélkül tartott. Állítólag, amikor Xerxész átért a Hellészpontoszon, meglátta egy odavalósi, hellészpontoszi ember, és így kiáltott: "Ó, Zeusz! Miért öltötted magadra a perzsa Xerxész alakját és nevét? És miért vonultatod fel az egész világot, ha el akarod pusztítani Hellaszt? Hiszen nélkülük is megteheted, amit akarsz."
57. Végre mindenki átkelt, felkészültek hát a továbbvonulásra, amikor különös csoda történt: nyulat ellett egy ló. Xerxész ügyet sem vetett rá, pedig ez a könnyen megfejthető csoda azt jelentette, hogy bármilyen nagyszerű és fényes sereget vezet is Hellasz ellen Xerxész, menekülve fog majd visszatérni ide, s a puszta életén kívül semmije sem marad. Különben Szardiszban is történt egy csoda: egy öszvér olyan csikót ellett, amelynek kétféle – hím és nő – ivarszervei voltak, de a hím szervek voltak felül.
58. Xerxész azonban egyik csodajellel sem törődött, és továbbvonult a szárazföldi sereg élén. A hajóhad is elhagyta a Hellészpontoszt, és a szárazföldi sereggel ellenkező irányban, a part mentén haladt tovább, nyugat felé, a Szarpédonia-hegyfokhoz, mert a parancs szerint itt kellett megvárnia a szárazföldi sereget. A szárazföldi sereg viszont a Kherszonészoszon haladt át és kelet felé nyomult előre, jobbra hagyva Athamasz leányának, Hellének síremlékét, balra Kardia városát, keresztülment az Agora nevű városon. Majd megkerülte a Melasz-öblöt, átkelt a Melasz-folyón, amelynek akkoriban száraz volt a medre, így nem jelentett akadályt. Átgyalogolva tehát a folyómedren – erről a folyóról nevezték el az öblöt is –, nyugatnak fordult, maga mögött hagyta Ainosz aiol városát és a Sztentórisz-mocsarat, végül megérkezett Doriszkoszba.
59. Doriszkosz tágas síkság a thrák tengerparton, amelyet egy nagy folyó, a Hebrosz szel át. Egy királyi erőd emelkedik rajta – ugyancsak Doriszkosz –, amelybe Dareiosz a szkütha hadjárat után helyőrséget rakott. Ezt a helyet Xerxész alkalmasnak látta, hogy elrendezze és megszámlálja seregét, amit a következőképpen végzett el. Xerxész parancsára a hajóskapitányok a Doriszkoszba érkező hajókat arra a partra vitték, ahol a szamothrakéi Szalé és Zóné városa, távolabb pedig a nevezetes Szerrheion-hegyfok emelkedik. Ez a vidék valamikor a kikonok birtoka volt. Ide hozták tehát a hajókat, majd partra vonták őket és megkezdték javításukat. Xerxész eközben Doriszkoszban ellenőrizte a sereg létszámát.
60. A hadsereget alkotó csapatok létszámát nem tudom megmondani, mert erről nincsenek adatok, de az egész szárazföldi sereg egymillió-hétszázezer főből állt. A létszámot a következőképpen ellenőrizték. Amennyire lehetett, összezsúfoltak egy helyre tízezer embert, majd egy kört húztak köréjük. Amikor ezzel elkészültek, elküldték az embereket és a kör vonalán köldökig érő kőfalat emeltek. Ebbe a körbe aztán újabb meg újabb csapatokat tereltek, amíg csak meg nem számlálták az egész sereget. A létszám ellenőrzése után az egyes népek szerint osztották fel a hadsereget.
61. A hadjáratban a következő népek vettek részt. A perzsák, akik fejükön tiarának nevezett puha föveget, testükön halpikkelyszerű lemezekkel borított tarka, ujjas khitónt, a lábukon nadrágot viseltek. Fémpajzs helyett fűzfavesszőből font pajzsot hordtak, alatta csüngött a tegzük. Rövid lándzsát, hatalmas nádnyilakat hordoztak, az övükre jobboldalt rövid kardot vagy tőrt függesztettek. A perzsák vezére Otanész volt, Amésztrisznak, Xerxész feleségének apja. A hellének régen a képhén névvel jelölték őket, ők magukat artaiosznak nevezték, és szomszédaik is így emlegették őket. Mikor azonban Perszeusz, Danaé és Zeusz fia elment Képheuszhoz, Bélosz fiához, és feleségül vette leányát, Andromédát, tőle született fiának a Perszész nevet adta, s ott hagyta azon a földön, minthogy Képheusznak nem volt fiú utódja. A nép erről a Perszészről kapta a perzsa nevet.18
62. A médek hasonló felszereléssel vonultak hadba; mert a mondott fegyverzet valójában nem is perzsa, hanem méd eredetű. Az ő vezérük az Aldiaimenidák nemzetségéből származó Tigranész volt. A médeket a régi időkben mindenki areiosz néven emlegette, amikor azonban a kolkhiszi Médeia Athénból az areioszok földjére ment, a médek állítása szerint megváltoztatták a nevüket. A kisszioszok is olyan fegyverzetet viseltek, mint a perzsák, csak föveg helyett mitra volt a fejükön. Seregüket Anaphész, Otanész fia vezérelte. A hürkanioszok fegyverzete is megegyezett a perzsákéval, s Megapanosz, Babülón későbbi helytartója vezette őket.
63. Az asszürök nehezen leírható, barbár módon készült sisakot, az egyiptomiak kardjához hasonló tőrt, fémmel kivert fabuzogányt és len mellvértet viseltek. Őket a hellének "szüriosz"-nak19, a barbárok pedig "asszüriosz"-nak nevezik. Velük vonultak a khaldeusok is. Vezérük Otaszpész, Artakhaiész fia volt.
64. A baktrioszok a médekéhez hasonló süveget viseltek, s fegyverzetük nádnyilakból és rövid lándzsákból állt, melyeket országuk szokásai szerint készítettek. A szküthákhoz tartozó szakák egyenes csúcsban végződő süveget viseltek a fejükön, nadrágban jártak, s fegyverzetként maguk faragta íjakat, tőrt, továbbá egy szagarasz nevű csatabárdot hordtak. Ezek voltaképpen arnürgiosz20 szküthák voltak, mégis szaka néven emlegették őket, mert a perzsák minden szküthát szakának hívnak. A baktrioszok és a szakák vezére Hüsztaszpész volt, Dareiosznak és Kürosz leányának, Atosszának a fia.
65. Az indek gyapotruhában jártak, s nádhól készült íjak és vashegyű nyilak alkották a fegyverzetüket. Az indek így voltak felszerelve. Csapatuk parancsnokává Pharnazathrészt, Artabatész fiát tették meg.
66. Az areioszok fegyvere az íj volt, egyébként mindenben úgy szerelkeztek fel, mint a baktrioszok. Vezérük Sziszamnész, Hüdarnész fia volt. A parthusok, továbbá a khoraszmioszok, a szogdok, a gandarioszok és a dadikák ugyanolyan fegyvereket viseltek, mint a baktrioszok. A parthusoknak és a khoraszmioszoknak Artabazosz, Pharnakész fia, a szogdoknak Azanész, Artaiosz fia, a dadikáknak pedig Artüphiosz, Artahanosz fia volt a parancsnoka.
67. A kaszpioszok szőrös bőrköpenyt viseltek, fegyverzetük otthoni nádból készült íj és kurta kard volt, s csapatukat Ariomardosz, Artüphiosz testvére vezette. A szarangák feltűnő színűre festett ruhában és térdig érő csizmában jártak, méd lándzsával és íjjal harcoltak, s vezetőjük Pherendatész, Megabazosz fia volt. A paktüszok szőrös állatbőr köpenyt viseltek, otthon készült tőr és íj volt a fegyverük, s Artauntész, Ithamithrész fia volt a vezetőjük.
68. Az utioszok, a mükoszok és a parikanioszok olyan viseletben járnak, mint a paktüszok. Az utioszoknak és a mükoszoknak Arszamenész, Dareiosz fia, a parikanioszoknak pedig Sziromitrész, Oiobazosz fia volt a vezetője.
69. Az arabok felövezett köntösben jelentek meg, jobbjukban hosszú, visszacsapó íjjal. Az etiópok viselete leopárd- és oroszlánbőr volt, fegyverzetük négy pékhüsz hosszú, pálmaágból készült, hajlított íjból és rövid nád nyílvesszőkből állt, amelyeknek a hegye nem vasból, hanem abból a fajta kőből volt, amilyenből a pecsétgyűrűket készítik. Lándzsájuk végére hegyesre csiszolt gazellaszarvat illesztettek, s fegyverzetüket szegekkel kivert buzogány egészítette ki. Az volt a szokásuk, hogy amikor csatába indultak, testük egyik felét bemázolták krétával, a másik felét míniummal. Az araboknak meg az Egyiptom felett lakó etiópoknak a vezére, Arszamész, Dareiosznak és Kürosz leányának, Artüsztónénak a fia volt. Dareiosz ezt a feleségét szerette legjobban, még a képmását is elkészíttette vert aranyból.
70. Az Egyiptom fölött lakó etiópoknak és az araboknak tehát Arszamész volt a parancsnoka. A keleten lakó etiópokat (mert kétféle etióp nép volt a seregben) viszont az indekhez osztották be. Ezeket egyébként csak a nyelvük és a hajuk jellege különbözteti meg a másik fajta etiópoktól. A keleti etiópok haja ugyanis sima szálú, a libüai etiópoké azonban gyapjasabb minden más ember hajánál. Ezek az ázsiai etiópok majdnem ugyanúgy szerelkeztek fel, mint az indek, 'azzal a különbséggel, hogy a fejükön lenyúzott lóbőrt viseltek, amelyen meghagyták a két fület meg a sörényt. A sörény a sisaktaréjt helyettesítette, a két fül pedig mereven felfelé állt. Pajzsukat darvak bőréből szabták.
71. A libüaiak bőrruhát viseltek, a fegyverük tűzben edzett fagerely volt, és csapatukat Masszagész, Oarizosz fia vezette.
72. A paphlagonok fonott sisakot tettek a fejükre, s fegyverük kicsiny pajzs, rövid lándzsa, buzogány és tőr volt. A csizmájuk, országuk szokása szerint, a lábszáruk közepéig ért. A ligüszök, a matiénoszok, a mariandünoszok és a szürioszok felszerelése olyan volt, mint a paphlagonoké. Ezeket a szürioszokat a perzsák a kappadokiai névvel jelölik.21 A paphlagon és a matiénosz csapatok vezetője Dótosz, Megaszidrosz fia volt, a mariandünoszoké, a ligüszöké és a szürioszoké pedig Gobrüasz, Dareiosz és Artüsztóné fia.
73. A phrügek nagyjából ugyanolyan fegyvereket viseltek, mint a paphlagónok. A makedónok azt állítják, hogy amíg a phrügek a makedónok mellett laktak Európában, a brigosz nevet viselték, de amikor átvándoroltak Ázsiába, lakóhelyükkel együtt a nevüket is megváltoztatták. Az arméniaiak, a phrügek gyarmatosai, éppen úgy voltak felszerelve, mint a phrügek. Mindkét csapat parancsnoka Artokhmész, Dareiosz veje volt.
74. A lüdek fegyverzete csaknem teljesen olyan, minta helléneké. Az ő nevük régebben méión volt, de megváltoztatták, és Lüdoszról, Atüsz fiáról nevezték el magukat. A müsziaiak fején a náluk megszokott sisakvolt, fegyverként pedig kicsiny pajzsot és tűzben edzett gerelyt viseltek. Ezek a müsziaiak a lüdek telepesei voltak, s az Olümposz-hegyről az olümpiénosz néven emlegették őket. A lüdeket meg a müsziaiakat Artaphrenész vezette, annak az Artaphrenésznek a fia, aki Datisszal együtt harcolt Marathónnál.
75. A hadba vonult thrákok rókabőr süveget, khitónt, tarka köpönyeget viseltek, a lábukon pedig őzbőr csizmát. Kis pajzs, dárda és rövid tőr volt a fegyverzetük. Ezt a népet, miután áttelepült Ázsiába, a bithünosz néven emlegették, ők viszont sztrümóniosznak nevezték magukat, mert a Sztrümón folyó mellékén laktak, de aztán a teukroszok és a müsziaiak elűzték őket. Ezeknek az ázsiai thrákoknak Basszakész, Artabanosz fia volt a parancsnoka.
76. A ...harcosok22 fegyverzete marhabőrből készült kis pajzs volt, s mindegyikük két olyan gerelyt tartott a kezében, amely lükiai munka volt. Fejükön bronz ökörszarvak és sisakforgó díszítette bronzsisakot viseltek. Lábszárukat piros szövetszalagokkal tekerték körül. E nép földjén van Arész egyik jóshelye.
77. A méión törzshöz tartozó kabélisz csapatok, akiket a laszoniosz névvel is jelölnek, olyan ruhát viseltek, mint a kilikiaiak, de ezt majd akkor fogom leírni, amikor a kilikiaiakra kerül a sor. A milüasziak fegyverzete rövid lándzsa volt, ruhájukat kapcsok fogták össze, némelyikük lükiai pajzsot hordott, s a fejükön valamennyien bőrsapkát viseltek. Mindezeknek Badrész, Hüsztanész fia volt a parancsnoka.
78. A moszkhoszok fasisakot viseltek a fejükön, fegyverzetüket pajzs, valamint rövid nyelű és hosszú hegyű lándzsa alkotta. A tibarénoszok, a makrónok és a mosszünoikoszok ugyanolyan felszereléssel vonultak fel, mint a moszkhoszok. Vezéreik a következők voltak: a moszkhoszoké és a tibarénoszoké Ariomardosz, Dareiosz fia, akinek anyja Parmüsz volt, Kürosz fiának, Szmerdisznek a leánya. A makrónoké és a mosszünoikhoszoké pedig Artauktész, Kheraszmisz fia, a hellészpontoszi Szésztosz helytartója.
79. A marok hazai szokás szerint fonott sisakot viseltek a fejükön, s fegyverzetüket kicsiny bőrpajzs és dárda alkotta. A kolkhisziak fasisakot hordtak a fejükön, s fegyverzetük kicsiny marhabőr pajzs, rövid lándzsa és tőr volt. A marok és a kolkhisziak vezetője Pharandatész. Teaszpisz fia volt. Az alarodioszok és a szaszpeirok ugyanolyan fegyverekkel vonultak harcba, mint a kolkhisziak. Seregüket Maszisztiosz, Sziromitrész fia vezette.
80. A Vörös-tenger szigetein lakók – ezekre a szigetekre telepíti a király az úgynevezett száműzötteket – a médekéhez hasonló ruhát és fegyverzetet viseltek. A szigetlakók vezetője Mardontész, Bagaiosz fia volt, aki a következő évben mint főparancsnok esett el a Mükalé melletti csatában.
81. Ezekből a népekből állt a szárazföldön vonuló gyalogos sereg, és élükön a mondott vezérek álltak, ők rendezték el és számolták meg a hadsereget, ők nevezték ki az ezer és a tízezer főből álló csapatok parancsnokait: a száz, illetve a tíz katonából álló egységek elöljáróit pedig a tízezer főből álló csapatok parancsnokai jelölték ki. De az egyes egységeknek és népcsoportoknak is megvoltak a maga parancsnokai.
82. A csapatparancsnokok tehát azok voltak, akiket felsoroltam. Rangban őfölöttük álltak az egész szárazföldi sereg vezérei, mégpedig a következők: Mardoniosz, Gobrüasz fia; Tritantaikhmész, annak az Artabanosznak a fia, aki nem helyeselte a Hellasz elleni hadjáratot; Szmerdomenész, Otanész fia (Tritantaikhinész és Szmerdomenész Dareiosz egy-egy fivérének volt a fia, tehát rnindketten Xerxész unokatestvérei voltak); Maszisztész, Dareiosz és Atossza fia; Gergisz, Ariazosz fia; végül Megabüzosz, Zópürosz fia.
83. Ezeknek a fővezéreknek volt alárendelve az egész gyalogság, a "tízezer" kivételével. A "tízezer" parancsnoka Hüdarnész, Hüdarnész fia volt. Ezeket "halhatatlanoknak" nevezték, mert ha valaki meghalt vagy megbetegedett közülük, egy másik harcost jelöltek ki a helyére, és sohasem voltak se többen, se kevesebben tízezernél. Az egész hadseregben a perzsák ruházata volt a legpompásabb, ők voltak a legbátrabbak is. Fegyverzetüket már leírtam; ezenkívül tömérdek arany ékszert aggattak magukra. Hatalmas társzekereken követték őket ágyasaik és díszes öltözetű szolgahaduk. Az élelmüket – a többi katonáétól elkülönítve – tevék és egyéb málhahordó állatok szállították utánuk.
84. Bár minden népnek volt lovassága is, lovascsapatot csak a következők állítottak ki. Először is a perzsák, akik a perzsa gyalogsághoz hasonlóan voltak felszerelve, azzal a különbséggel, hogy egyesek bronz vagy vas fejdíszt viseltek a fejükön.
85. Van egy nomád nép, a szagartiosz, amely perzsául beszél, s fegyverzete a perzsák és a paktüszok felszerelésének a keveréke. Ezek nyolcezer lovast állítottak ki, és szokásuk szerint nem hordtak magukkal sem bronz-, sem vasfegyvert, csupán egyetlen tőrt, és bőrpányváikra hagyatkozva indultak csatába. A következőképpen harcoltak: ha az ellenség közelébe értek, rávetették hálóban végződő pányvájukat, a beleakadt embert vagy lovat magukkal hurcolták, majd megölték. Így harcoltak a szagartioszok, akiket a hadseregben a perzsák mellé osztottak be.
86. A méd lovasság ugyanúgy volt fölfegyverkezve, mint a gyalogság, hasonlóképpen a kisszioszok is. Az ind lovasok is olyan fegyverzetet viseltek, mint a gyalogság, és gyors lovakon, illetve ló és vadszamár vontatta kocsikon jártak. A baktriosz és a kaszpiosz lovasok fegyverzete is megegyezett a gyalogságukéval. Ugyanez volt a helyzet a libüaiakkal is, akik valamennyien szekérről harcoltak. A kaszpiosz és a parikaniosz lovasság is a gyalogsághoz hasonlóan volt felszerelve. Hasonlóképpen az arabok is, akik tevén ültek, mert ez az állat nem marad el gyorsaságban a ló mögött:
87. Csak az itt felsorolt népek állítottak ki tehát lovascsapatot. A lovak száma – nem számítva a kocsiba fogott lovakat, valamint a tevéket – nyolcvanezret tett ki. A lovasokat beosztották az egyes seregrészekbe. Leghátul az arabok haladtak; azért tették őket az utolsó helyre, hogy meg ne vaduljanak a lovak, amelyek nem állják a tevéket.
88. A lovasság vezérei Harmamithrész és Tithaiosz, Datisz fiai voltak. A lovasság harmadik vezére, Pharnukhész megbetegedett és kénytelen volt Szardiszban maradni. Mikor ugyanis elindultak Szardiszból, kellemetlen baleset érte: lova lábai közé szaladt egy kutya. A ló nem vette észre a kutyát, megvadult, felágaskodott, és levetette lovasát. Pharnukhész lezuhant, majd vért hányt, és megbetegedett a tüdeje. Pharnukhész megparancsolta a szolgáinak, hogy büntessék meg a lovát, elvitték hát arra a helyre, ahol ledobta urát, és ott elmetszették a lábain az inakat. Ezért mentették fel Pharnukhészt a lovassági parancsnokságból.
89. A három evezősoros hajók száma összesen ezerkétszázhét volt, s ezeket a következő népek küldték. A phoinikiaiak a palesztinai szüroszokkal23 együtt háromszáz hajót állítottak ki, a hajósok felszerelése a görögökéhez nagyjából hasonló sisakból, vászon mellvértből, perem nélküli pajzsból és dárdából állt. Ezek a phoinikiaiak a saját állításuk szerint régebben a Vörös-tenger mellett laktak, csak később vándoroltak be Szüriába és telepedtek le az ottani tengerparton. Szüriának ez az Egyiptomig terjedő része Palesztina néven ismert. Az egyiptomiak kétszáz hajót hoztak. Harcosaik fonott sisakot viseltek a fejükön, és széles peremű, öblös pajzsot, tengeri csatához való csáklyával és nagy hadi szekercével voltak felfegyverkezve. A legtöbbjüknek páncélja és hosszú kardja is volt.
90. Ezek tehát így voltak felszerelve. A küprosziak százötven hajót küldtek. Fejedelmeik mitrát tekertek a fejükre, a köznép khitónt viselt, ruházatuk egyébként hasonlított a hellénekéhez. Ezek a harcosok, mint a küprosziak állították, különféle népekből származtak. Egy részük Szalamiszból és Athénból jött, mások Arkadiából, Küthnoszból vagy Phoinikiából, ismét mások pedig Etiópiából.
91. A kilikiaiak száz hajóval érkeztek. Fejükön a náluk szokásos sisakot viselték, a pajzsuk nyers ökörbőrből készült, gyapjúkhitónban jártak, fegyverük két dárda és az egyiptomiak szablyájához hasonló kard volt. Korábban hüpakhaiosznak hívták őket, később azonban felvették Kilixnek, a phoinikiai Agénór fiának nevét. A pamphüliaiak harminc hajót hoztak, s fegyverzetük a hellénekéhez volt hasonló. A pamphüliaiak azoknak a helléneknek az ivadékai, akik a trójai háború után Amphilokhosz és Kalkhasz vezetésével indultak útnak, s aztán szétszóródtak.
92. A lükiaiak ötven hajót küldtek. Fegyverzetüket mell- és lábvért, somfából faragott íj, tollatlan nád nyílvesszők és gerely alkották, vállukon kecskebőrt viseltek, és a fövegüket tollakkal tűzdelték körül. Tőr és görbe kard is volt náluk. A lükiaiak eredetileg Krétáról származtak és termilának hívták magukat, később vették fel Lükosznak, az athéni Pandión fiának nevét.
93. Az ázsiai dórok harminc hajóval jelentek meg, és a hellénekéhez hasonló fegyverzetet hordtak, hiszen peloponnészoszi eredetűek. A kariaiak hetven hajóval jöttek, és hellén módon voltak felfegyverkezve, de azért görbe kard és tőr is volt náluk. Erről a népről művem elején24 már beszéltem, s azt is megmondtam, mi volt régebben a nevük.
94. Az iónok száz hajót küldtek, és ugyanúgy voltak felfegyverkezve, mint a hellének. Eredetileg a Peloponnészoszon, a mai Akhaiában laktak – ez akkor volt, amikor Danaosz és Xuthosz nem jelent még meg a Peloponnészoszon –, és a hellének állítása szerint a pelaszg Aigialisz nevet viselték. Később azután Iónról, Xuthosz fiáról kapták az ión nevet.
95. A szigetlakók tizenhét hajót küldtek, és fegyverzetük a hellénekéhez hasonlított. Eredetileg ezek is pelaszgok voltak, és ugyanabból az okból vették fel az ión nevet, mint a tizenkét ión város athéni eredetű lakói. Az aiolok hatvan hajóval jelentek meg, és fegyverzetük ugyanolyan volt, mint a helléneké. A hellének állítása szerint régebben ezek is pelaszgok voltak. A hellészpontosziak (az abüdosziak kivételével, akiknek a király megparancsolta, hogy maradjanak otthon és őrizzék a hidakat) és a többi pontoszi nép – ión és dór telepesek – száz hajót küldtek, és fegyverzetük hasonló volt a hellénekéhez.
96. Minden hajó fedélzetén voltak perzsák, médek és szakák is. A legjobb hajókat a phoinikiaiak küldték, de azok közül is a szidóniak voltak a legkiválóbbak. Itt is, akárcsak a szárazföldi seregben, minden népnek megvolt a maga vezére, aki honfitársait irányította, ezeknek a nevét azonban nem sorolom most fel, mert elbeszélésem szempontjából nem tartom szükségesnek. Különben sem volt minden népnek említésre méltó vezére. Minden népnek annyi parancsnoka volt, ahány városa. Ezek azonban úgy vonultak a hadsorokban, mint a király rabszolgái. A szárazföldi sereg vezéreinek – akiknek valódi hatalma volt – meg az egyes népek perzsa parancsnokainak a nevét már felsoroltam.
97. A hajóhad fővezérei a következők voltak: Ariabignész, Dareiosz fia, Préxaszpész, Aszpathinész fia, Megabazosz, Megabatész fia, Akhaimenész, Dareiosz fia. Az ión és a karfai hajók főparancsnoka Ariabignész, Dareiosznak és Gobrüasz leányának a fia volt, az egyiptomi hajóké Akhaimenész, Xerxész édestestvére, a többi hajóé pedig Xerxész másik két testvére. A harmincevezős, az ötvenevezős és a kis teherszállító hajók, valamint a lószállító bárkák száma összesen háromezret tett ki.
98. A hajókon a fővezéreken kívül még a következő nevezetes személyiségek voltak. A szidóni Tetramnésztosz, Anüszosz fia, a türoszi Mattén, Szirómosz fia, az aradoszi Merbalosz, Agabalosz fia, a kilikiai Szüennészisz, Óromedón fia, a lükiai Küberniszkosz, Szikasz fia, továbbá Gorgosz, Kherszisz fia és Timónax, Timagorasz fia – mindketten küprosziak. A kariaiak közül Hisztiaiosz, Tümnész fia, Pigrész, Hüsszeldómosz fia és Damaszithümosz, Kandaulész fia.
99. A többi vezér nevét nem sorolom fel, mert nem látom szükségesnek. Meg kell azonban említenem a csodálatot érdemlő Artemisziát, aki asszony létére elment a hellén hadjáratba. Férje halála után ő vette át országában az uralmat, s noha felnőtt fia volt, hősies bátorsággal önként, minden kényszer nélkül hadba vonult. Artemiszia, Lügdamisz leánya volt tehát a neve, s apja révén Halikarnasszoszból, anyja révén Krétáról származott. Mint Halikarnasszosz, Kósz, Niszürosz és Kalüdna uralkodója öt hajóval érkezett; a szidóni hajók után ezek voltak a legkiválóbbak az egész hajóhadban, és valamennyi szövetséges közül Artemiszia adta a legjobb tanácsokat a királynak.25 Az uralma alá tartozó városok lakói mind dór eredetűek voltak, mert Halikarnasszosz Troizén gyarmatvárosa, a többiek Epidauroszéi. A hajóhadról ennyit tartottam szükségesnek elmondani.
100. Az egész sereg megszámlálása és elrendezése után Xerxészt elfogta a vágy, hogy végigjárja hadait és megszemlélje minden csapatát. Kocsira ült és végighaladt az egyes népcsoportok előtt, közben kérdéseket intézett a harcosokhoz, a válaszokat pedig írnokai feljegyezték. Így ért el a lovas és gyalogos sereg egyik végétől a másikig. Aztán a hajók sorakoztak fel. Xerxész ekkor elhagyta kocsiját, felszállt egy szidóni hajóra – azon egy aranyozott sátortető alá ült –, és elhaladt a hajók sora előtt. Itt is kérdéseket intézett az emberekhez, és a válaszokat éppúgy feljegyezték írnokai, mint a szárazföldön. A hajókat a kapitányok a parttól mintegy négy- plethronnyira26 sorakoztatták fel, orral a szárazföld felé, s a hajókon a legénység felöltötte teljes fegyverzetét. Xerxész a hajóorrok és a part között hajózott el és úgy szemlélte meg hajóhadát.
101. Megszemlélvén egész tengeri haderejét is, Xerxész kiszállt a hajóból, magához hívatta Démaratoszt, Arisztón fiát, aki elkísérte a hellén hadjáratra, és így szólt hozzá: "Démaratosz, szeretnék feltenni neked néhány kérdést. Te hellén vagy, és úgy hallottam tőled is meg a környezetemben lévő többi helléntől is, hogy hazád nem a legjelentéktelenebb vagy leggyengébb város. Mondd meg hát most nekem, lesz-e bátorsága a helléneknek fegyvert ragadni és szembeszállni velem? Mert én úgy gondolom, hogy ha az összes hellén és a nyugat valamennyi egyéb népe szövetkeznék is ellenem, még akkor sem tudnának szembeszállni seregemmel, mert nincs köztük egyetértés. Mindazonáltal szeretném tudni, miként vélekedsz erről." Xerxész kérdésére Démaratosz így válaszolt: "Mit parancsolsz, királyom, őszintén feleljek, vagy a szájad íze szerint?" Xerxész pedig ráparancsolt, hogy beszéljen csak őszintén, mert azontúl is éppúgy fogja kedvelni, mint addig.
102. Erre a válaszra Démaratosz a következőket mondta: "Királyom, mivel őszinte beszédet vársz tőlem, őszinte választ adok, és nem olyat, amelyikről később úgyis kiderül, hogy hazugság. Tudd meg tehát, hogy a hellének mindig is szegénységben éltek, de az önmérséklet és a szigorú törvény erényre nevelte őket, bátorságot oltott a vérükbe, s azzal védekeznek a szegénység és a zsarnokság ellen. Tisztelem én az összes hellént, aki dór területen lakik, de most nem róluk, hanem csak a lakedaimóniakról beszélek. A lakedaimóniak soha nem fogják elfogadni feltételeidet, amelyek egész Hellaszt rabszolgaságba döntik, és még ha egész Hellasz meghódolna is előtted, ők mindenképpen szembeszállnak veled. Afelől pedig ne kérdezősködj, hogy hányan vannak, akik ilyen elszántak. Mert legyenek bár ezren, legyenek többen vagy kevesebben, mindenképpen harcolni fognak ellened."
103. Xerxész e szavakra elmosolyodott, és így válaszolt: "Mi mindent össze nem hordasz, Démaratosz! Azt állítod, hogy ezer ember harcba szállna akkora sereggel, mint az enyém? Nézd csak, te azt állítottad, hogy ezeknek az embereknek a királya voltál. Vállalkoznál rá, hogy itt most mindjárt tíz emberemmel kiállj? Sőt, ha olyan a városotok, amilyennek leírtad, akkor neked, a királyuknak, a ti törvényeitek szerint tulajdonképpen kétszer annyival kellene megküzdened.27 Mert ha minden hellén fölér az én seregem tíz katonájával, neked hússzal illenék fölérned, és akkor bebizonyíthatnád, hogy igazat mondtál. De ha ezek a te helléneid olyanok és akkorák, mint te meg az udvaromban tartózkodó hellén honfitársaik, akkor önhitt kijelentésed alighanem csak üres dicsekvés! Mert gondoljuk csak végig higgadtan: hogyan szállhatna szembe egy olyan sereggel, mint az enyém, tízezer vagy akár ötvenezer ember is, ha egyszer függetlenek, és nem egyetlen uralkodó vezeti őket? Hiszen egy főre több mint ezer katonám jutna, ha ötezernek vesszük a számukat. S még ha legalább egyetlen ember parancsolna nekik, mint nálunk, talán félelmükben felülmúlnák önnön bátorságukat, és a korbácsütések alatt szembeszállnának a túlerővel; de így szabadon hagyva azonban sosem lesznek hajlandók ilyesmire! Különben azt hiszem, hogy ha éppen annyian volnának, mint mi, akkor sem tudnának megküzdeni a perzsákkal. Mert azok a tulajdonságok, amelyekről beszélsz, csak bennünk vannak meg, de még nálunk sem mindenkiben! Mert az én perzsa testőreim között akadnak olyanok, akik szívesen megküzdenének egyszerre akár három hellénnel is. De hát te ezt persze nem tudod, azért állítasz képtelenségeket."
104. Erre Démaratosz így felelt: "Királyom! Mindjárt tudtam, hogy nem hallgatod szívesen az őszinte szót, de te parancsoltad meg, hogy a színigazat mondjam, azért beszéltem így a spártaiakról. Pedig te tudod a legjobban, hogy a jelenlegi helyzetemben hogyan érzek irántuk. Hiszen ők megfosztottak méltóságomtól, őseim királyságától, és földönfutó számkivetetté tettek. A te atyád pedig befogadott, megmentette az életemet és hajlékot adott a fejem fölé. Márpedig épeszű ember nem utasítja el a jóindulatot, hanem erőt merít belőle. Én bizony nem tudnék tíz emberrel szembeszállni, jószerint még kettővel sem, sőt, ha tőlem függ, eggyel sem állnék ki. De ha kell, ha nagy a verseny tétje, szívesen kiállnék valamelyik embereddel, aki azt állítja, hogy három hellénnel is elbír. Mert a lakedaimóniak, ha páros viadalban küzdenek, senkinél sem hitványabbak, ha pedig együtt harcolnak, mindenkit megelőznek. Mert szabadok bár, de nem minden tekintetben szabadok, hiszen az ő uruk és parancsolójuk a törvény, amelyet jobban félnek, mint téged az alattvalóid, s azt teszik, amit a törvény parancsol, a törvény mindenkori legfőbb parancsa pedig az, hogy sohasem szabad megfutamodni a csatában, akármekkora is az ellenfél, hanem ki kell tartani a csatasorban és ott kell győzni vagy meghalni. Ha pedig azt, amit mondok, dicsekvésnek tartod, inkább elhallgatok, és többet egy szót sem szólok. Hiszen amit eddig elmondtam, azt is a parancsodra mondtam. Kívánom, hogy teljesüljenek a szándékaid, királyom."
105. Így hangzott Démaratosz válasza. Xerxész azonban nem haragudott meg, csak mosolygott a szavain, és kegyesen elbocsátotta. A beszélgetés után pedig kinevezte Doriszkosz helytartójává Maszkamészt, Megadosztész fiát, a helyett a férfi helyett, akit még Dareiosz nevezett ki. Majd thrák területen folytatta útját Hellasz felé.
106. A doriszkoszi helytartónak kinevezett Maszkamész volt az egyetlen, akinek Xerxész minden évben ajándékot küldött, mert ő volt a legkiválóbb az általa és Dareiosz által kinevezett összes helytartó közül, sőt később fia, Artaxerxész is mindig megajándékozta Maszkamész utódait. A hadjárat előtt ugyanis Xerxész egész Thrákiában és a Hellészpontosz környékén mindenütt helytartókat nevezett ki, a hadjárat után azonban a hellének az összes helytartót elkergették Thrákiából és a Hellészpontosz környékéről, csak a doriszkoszit nem, mert bár sokan megpróbálkoztak vele, nem tudták elűzni Maszkamészt. Innen ered az a szokás, hogy a mindenkori perzsa király ajándékot küld Maszkamész leszármazottainak.
107. Azok közül a helytartók közül, akiket a hellének elűztek, Xerxész egyet sem tartott igazán kiváló embernek, kivéve Bogészt, Éión város helytartóját, akit a király mindig dicsért, bár a hellének elvették tőle Éiónt; Perzsiában élő utódait is megtisztelte, s Bogész csakugyan rászolgált erre az elismerésre. Mert amikor körülfogta az athéniak és Miltiadész, Kimón fia ostromzára, kivonulhatott volna Éiónból, és visszatérhetett volna Ázsiába. Ő azonban nem ragadta meg az alkalmat, nehogy a király azt higgye, hogy gyávaságból a saját bőrét menti, és a végsőkig kitartott. Amikor már falatnyi élelem sem volt a falak között, hatalmas máglyát rakatott, beledobatta a tűzbe gyermekeit, feleségét, ágyasait és szolgáit, aztán a városban felhalmozott összes arany- és ezüstkincset beleszóratta a falakról a Sztrümán folyóba, végül a lángok közé vetette magát. Joggal magasztalják emlékét a perzsák a mai napig.
108. Xerxész tehát továbbvonult Doriszkoszból Hellasz felé, és az útjába eső népeket sorra bekényszerítette a seregébe. Mert, mint korábban említettem, Megabazosz, majd Mardoniosz hódításai révén ez a terület egészen Thesszaliáig a király adófizető tartománya volt. Xerxész Doriszkoszból elindulva először elhaladt a szamothrakéi erődítések mellett, amelyeknek legnyugatibb pontján Meszambria városa fekszik, amellett pedig a thaszosziak birtokát képező Sztrümé városa. A két város között folyik a Liszosz folyó, amelynek annyira sekély volt akkor a vize, hogy nem oltotta szomját Xerxész seregének. Ezt a vidéket valamikor Gallaikának nevezték, most Briantika a neve, valójában azonban a kikonok területéhez tartozik.
109. Átkelvén a sereg a Liszosz kiszáradt medrén, Xerxész elhaladt Maróneia, Dikaia és Abdéra hellén városok és a környékükön fekvő nevezetes tavak mellett. Maróneia és Sztrümé között van az Iszmarisz-tó, Dikaia közelében a Bisztonisz-tó, amelybe két kis folyó torkollik, a Trauosz meg a Kompszatosz. Abdéra mellett nincs nevezetes tó, itt Xerxész serege a tengerbe ömlő Nesztosz folyón kelt át. Ezután a szárazföldi hellén városok mellett haladt tovább. Az egyik ilyen város közelében van egy tó, amelynek kerülete mintegy harminc sztadion, meglehetősen sós vizű, és sok hal él benne. Vize csak a málhás jószágok megitatására volt elég. A város neve Pisztürosz. Ezeket a tengerparti városokat bal kézre hagyta el.
110. Majd átvonult a paitoszok, a kikonok, a bisztonok, a szapaioszok, a derszaioszok, az édónok és a szatrák területén. Ezek közül a tengerparton lakók hajókon követték a királyt, a beljebb lakók pedig, a szatrák kivételével, valamennyien a gyalogos csapatokhoz csatlakoztak.
111. Tudomásom szerint a szatra nép soha senkinek nem lett alattvalója, s a thrákok közül egyedül ól tudták megőrizni függetlenségüket mind a mai napig. Erdő borította, hófedte hegyek közt laknak, a csatában kiválóan megállják a helyüket. Földjükön, a legmagasabb hegyen van egy Dionüszosz-jóshely. A szentélyben a szatra származású Bésszosz nemzetség tagjai töltik be a jóspapi tisztséget, a jóslatokat pedig itt is egy papnő jelenti ki, semmivel sem bonyolultabban, mint Delphoiban.
112. Áthaladván Xerxész az itt leírt vidéken, Útja Pieria erődjei, a Phagrész és a Pergamosz mellett vitt tovább. Közvetlenül a falak alatt haladt, jobb kézre hagyva el a nagy, magas Pangaion-hegységet, ahol Pieria lakói, az odomantoszok, de főként a szatrák aranyat és ezüstöt bányásznak.
113. A Pangaion-hegységtől északra lakó paiónok, dobérok és paioplészok területén ment tovább, majd nyugatra fordulva elért a Sztrümón folyóhoz és Éión városához, ahol az imént említett Bogész volt a helytartó, aki akkor még élt. A Pangaion-hegység körül elterülő vidék, amelynek Phüllisz a neve, nyugaton a Sztrümónba ömlő Angitész folyóig, délen pedig magáig a Sztrümónig terjed. A mágusok itt szerencsés jósjelek reményében fehér lovakat áldoztak.
114. A folyó kiengeszteléséért és sok egyéb dologért tartott áldozatok után a hadsereg elvonult az édónok területén fekvő Kilenc Út nevű város mellett és átkelt a Sztrümón hídján. Mikor a perzsák megtudták, hogy a várost Kilenc Útnak hívják, élve eltemettek kilenc odavalósi fiút és leányt. Az élő emberek eltemetése szokás a perzsáknál, hallottam például, hogy Xerxész felesége, Amésztrisz öregkorában tizennégy előkelő származású gyermeket ásatott el élve, hálaadó áldozatként az Alvilág isteneinek.
115. Miután a sereg átkelt a Sztrümónon, nyugati irányban haladt tovább a tengerparton Argilosz hellén városig. A partvidéknek és a fölötte fekvő területnek Biszaltia a neve. Innen, balra hagyva a Poszeidéion melletti öblöt, átmentek az úgynevezett Szüliszi-síkságon, valamint Sztageirosz hellén városon, és Akanthoszba értek. Xerxész ennek a vidéknek, valamint a Pangaion-hegységnek a lakóit éppúgy bekényszerítette a seregébe, mint a korábban említett népeket; a tengermelléken lakókat a hajóhadba, a beljebb lakókat pedig a szárazföldi seregbe osztotta. Azt az utat, amelyen Xerxész hadai haladtak, a mai napig nem szántják fel és nem vetik be a thrákok, hanem nagy tiszteletben tartják.28
116. Midőn Xerxész Akanthoszba ért, a lakosokat vendégbarátainak nyilvánította, méd ruhákkal ajándékozta meg, és megdicsérte őket, amiért lelkesen támogatják a háborúját, sőt, értesülése szerint, a csatornaásásból is kivették részüket.
117. Mialatt Xerxész Akanthoszban időzött, megbetegedett és meghalt az Akhaimenida nemzetségből származó Artakhaiész, a csatornaépítés vezetője, akit Xerxész nagyon kedvelt. Ez volt a legnagyobb termetű perzsa, magassága négy hüvelyk híján elérte az öt királyi pékhüszt,29 és senki emberfiának nem volt olyan erős hangja, mint neki. Xerxész nagyon fájlalta a csapást, fényes szertartással temettette el Artakhaiészt, és sírjánál az egész sereg halotti áldozatot mutatott be. Az akanthosziak egy jóslat parancsára hérószként tisztelik Artakhaiészt, és áldozat közben a nevén szólongatják.
118. Xerxész úgy érezte, hogy Artakhaiész halálával súlyos csapás érte. Azok a hellének viszont, akik a hadsereget ellátták és Xerxészt megvendégelték, igen keserves helyzetbe jutottak, hiszen otthonukat is el kellett hagyniuk. Így jártak például a thaszosziak, akik a szárazföldön lévő városaik miatt fogadták és vendégelték meg Xerxész seregét. S Antipatrosz, Orgeusz fia, az egyik legtekintélyesebb polgár, akire ennek a feladatnak a teljesítését bízták, kiszámította, hogy a vendéglátás költségei összesen négyszáz ezüsttalantont tettek ki.
119. De a többi városban is efféle összegeket mutattak ki azok, akiket megbíztak ezzel a feladattal. Mert a vendéglátás, amelyre mindig jó előre parancsot kaptak, s amelynek hibátlannak kellett lennie, a következőképpen zajlott le. Hírnökök hozták meg az üzenetet a városok lakóinak, akik egyre több hónapi munkával lisztté őrölték búza- és árpakészleteiket. Kiválasztották a legszebb marhákat, a szárazföldi és vízi szárnyasokat, és ólban-ketrecben hizlalni kezdték őket a hadsereg ellátására. Aztán aranyból és ezüstből ivóserlegeket és vegyítőedényeket, továbbá különböző asztalneműket készítettek a király és a vele étkezők számára, mert a seregnek csak az élelmezéséről kellett gondoskodniuk. Amikor megérkezett a hadsereg, Xerxészt és kísérőit kész sátor fogadta, a sereg pedig a szabad ég alatt táborozott. A lakoma óráján égett a munka a vendéglátók keze alatt. Jóllakván a sereg az éjszakát is ott töltötte. Másnap aztán a katonák magukkal vitték a sátrat és minden elmozdítható dolgot, és úgy vonultak tovább, hogy semmit nem hagytak meg.
120. Nagyon találó volt hát egy Megakreón nevű abdérai polgár kijelentése, aki azt tanácsolta polgártársainak, hogy feleségestül menjenek el a templomba, és könyörögjenek az istenekhez, hogy szabadítsák meg őket a rájuk váró csapások felétől, de mondjanak hálát az égieknek, amiért a múltban jóindulatot tanúsítottak irántuk, hogy tudniillik Xerxész király nem étkezik naponta kétszer. Mert ha reggelit is követel, nemcsak ebédet, az abdéraiak két dolog közt választhattak volna: vagy nem várják meg Xerxész érkezését, vagy koldusbotra jutnak.
121. A városok, ha nehezen is, de eleget tettek a rájuk rótt kötelezettségeknek. Xerxész Akanthosztól továbbküldte a hajókat, és megparancsolta a hajóhad vezetőinek, hogy a Therma-öböl mellett fekvő Therma városánál várják meg, mert úgy értesült, hogy ez az út a legrövidebb. A szárazföldi sereg pedig a következő rendben vonult Doriszkoszból Akanthoszig. Xerxész három részre osztotta a gyalogos haderőt. Az első rész, amelynek Mardoniosz és Maszisztész volt a parancsnoka, a tengerpartot követve a hajóhad mellett haladt. A második rész Tritantaikhmész és Gergisz vezetésével a szárazföld belsejében menetelt, a harmadik rész – ezzel tartott a király is – Szmerdomenész és Megabüzosz irányításával a két seregrész között középütt vonult.
122. A hajóhad, elválván Xerxésztől, áthaladt az Athósz mellett ásott csatornán, és elért abba az öbölbe, amelynek partján Assza, Pilórosz, Szingosz és Szarté városa fekszik. Ezekben a városokban katonákat vettek fel a hajókra, majd megkerülvén Toróné mellett az Ampelosz-hegyfokot, a következő hellén városokat érintették: Toróné, Galépszosz, Szermülé, Méküberna és Olünthosz; ezekben a városokban is szedtek hajót és katonát. Ennek a vidéknek különben Szithónia a neve.
123. A hajóhad Ampelosztól nyílegyenesen haladt a Kanasztraion-hegyfokig, ahol a Palléné-félsziget a legmélyebben nyúlik a tengerbe, és a következő hellén városokat érintette: Poteidaia, Aphütisz, Neapolisz, Aigé, Therambosz, Szkióné, Mendé és Szarvé; ezek a városok mind adtak hajót és katonát. A terület neve most Palléné, régebben pedig Phlegra volt. A hajóhad a part mentén továbbvitorlázva megérkezett a kijelölt helyre, s közben csapatokat vett fel a Therma-öböl mentén fekvő Pallénéval határos városokból is. Ezek: Lipaxosz, Kombreia, Liszai, Gigónosz, Kampsza, Szmila, Aineia. Az egész terület neve ma is Krosszaia. A hajóhad az utolsónak említett Aineiát elhagyva a Therma-öböl és Mügdonia felé vette útját, míg el nem ért úti céljához, Thermához, valamint Szindosz és Khalesztra városához, amelyek a Mügdoniát és Bottiaiát határoló Axiosz folyó mentén fekszenek. Itt a keskeny tengerparton még két város áll: Ikhnai és Pella.
124. A hajóhad ezután az Axiosz folyó és Therma között fekvő városok mellett várt a király érkezésére. Xerxész pedig a szárazföldi sereggel a lehető legrövidebb úton igyekezett Akanthoszból Thermába, a szárazföld belsejébe. Áthaladva Paionia és Krésztónia területén, elérte az Ekheidórosz folyót, amely Krésztóniában ered, átszeli Mügdonia földjét, és az Axiosz folyó mellett elterülő mocsaras vidékbe torkollik.
125. Útközben oroszlánok kezdték pusztítani az élelmet szállító tevéket. Ezek az állatok éjszakánként otthagyták a tanyájukat, az úthoz lopózkodtak, de sem az emberekben, sem a többi mániás állatban nem tettek kárt, egyedül a tevéket támadták meg. Különös, hogy az oroszlánok békén hagyták a többi állatot és csak a tevéket falták fel, hiszen sose láttak és sose ettek addig még tevét.
126. Ezen a tájon sok oroszlán és sok hosszú szarvú vadmarha él; ilyen szarvakat Hellaszba is szállítanak. Az oroszlánok lakta vidék határa az Abdérát átszelő Nesztosz folyó, valamint az Akarnanián keresztülfolyó Akhelóosz. Sem a Nesztosztól keletre fekvő európai területen, sem az Akhelóosztól nyugatra elterülő vidéken nem látni oroszlánt, mert csak a két folyó között élnek.
127. Xerxész megérkezett Therma alá és egész seregével letáborozott. A tábor az egész tengerpartot elfoglalta Therma és Mügdonia, valamint a Lüdiasz meg a Haliakmón folyó között. (Ez a két folyó később egyesül és határt alkot Bottiaia és Makedónia között.) Itt ütötték fel hát táborukat a barbárok. A mondott folyók közül egyedül a Krésztóniában eredő Eklieidórosz nem adott elég ivóvizet a seregnek, mert kiapadt.
128. Amikor Xerxész Thermából megpillantotta a thesszaliai hegyeket, az égbe nyúló Olümposzt és az Osszát, s amikor meghallotta, hogy köztük folyik egy szűk völgyben a Péneiosz és vezet az Út Thesszaliába, elhatározta, hogy elhajózik a Péneiosz torkolatához és megtekinti. Mert azt tervezte, hogy a felső úton, a hegylakó makedónok között vonul majd a perrhaiboszok földjére, Gonnosz városáig. Mivel úgy hallotta, hogy ez a legbiztosabb útvonal, tervét végre is hajtotta. Felszállt arra a szidóni hajóra, amelyet ilyen alkalmakkor használt, megparancsolta a többi hajának, hogy evezzenek ki a tengerre, a szárazföldi sereget pedig ott hagyta a táborhelyen. Mikor pedig elért a Péneiosz torkolatához, elragadtatva szemlélte az elébe táruló látványt. Magához hívatta az útikalauzait, és megkérdezte tőlük, hogy nem lehetne-e megváltoztatni a Péneiosz folyását, hogy máshol érje el a tengert.
129. A hagyomány szerint Thesszalia helyén egykor tó volt, mivel mindenfelől magas hegységek veszik körül. Keletről a Pélion és az Ossza határolja, amelyeknek nyúlványai összeérnek, északról az Olümposz, nyugatról a Pindosz és délről az Othrüsz zárja le. Ezek a hegységek mint egy völgykatlant fogják körül Thesszahát. A völgybe számos folyó ömlik, az öt legjelentősebb a Péneiosz, az Apidanosz, az Onokhónosz, az Enipeusz és a Pamiszosz. Ezek a Thesszahát övező hegyekből sietnek le a síkságra, ahol mindegyiknek külön neve van még, később azonban egyesülnek és egyetlen folyóként zúdulnak át egy szűk hasadékon a tengerbe. Az egyesülés után már csak Péneiosznak hívják a folyót, a többi nem őrzi meg nevét. Hajdanában – mesélik –, amikor még nem volt meg a hasadék, és nem volt a víznek lefolyása, de megvoltak már, csak persze névtelenül, mindezek a folyók és a Boibéisz-tó, amelyekben nem kevesebb víz gyűlt fel, mint most, Thesszalia egy merő tenger volt. A thesszaliaiak elbeszélése szerint Poszeidón teremtette meg azt a völgyhasadékot, amelyben a Péneiosz folyik, és alighanem igazuk van. Mert aki hisz benne, hogy a földrengéseket Poszeidón okozza, továbbá, hogy a földrengés következtében keletkezett szakadékok az ő alkotásai, megpillantván e völgyszorost, nyilvánvalóan Poszeidón művének fogja tartani. Magamnak is az a véleményem, hogy ezeket a hegyeket földrengés választotta ketté.
130. Xerxész megkérdezte, hogy van-e a Péneiosznak más útja is a tengerbe, s erre a vidéket jól ismerő útikalauzok azt felelték: "Ennek a folyónak, király, nincs más Útja a tengerbe, csupáncsak ez az egy, hiszen egész Thesszaliát hegyek veszik körül." Xerxész állítólag így válaszolt: "Bölcs emberek a thesszaliaiak! Ezt akarták kivédeni, amikor – több okból, de azért is, mert országuk könnyen bevehető és gyorsan meghódítható – olyan okosan határoztak. Hiszen csak rá kellene ereszteni földjükre a folyót, gáttal kiterelni a hasadékból és eltéríteni mostani medréből, és a hegyek kivételével egész Thesszalia víz alá kerülne." Amikor ezt mondta, az Aleuadák leszármazottaira gondolt, mert a hellének közül elsőnek ők adták meg magukat a királynak – márpedig ők thesszaliaiak voltak. Xerxész ugyanis azt hitte, hogy az Aleuadák az egész nép nevében ajánlották fel barátságukat.30 Ezért beszélt így, majd miután mindent megszemlélt, visszahajózott Thermába.
131. Xerxész jó néhány napig elidőzött Pieriában, mert a sereg egyharmad része utat épített a makedón hegyeken át, hogy majd azon vonulhasson az egész hadsereg a perrhaiboszok földjére. Eközben visszaérkeztek a követek, akiket a király földet követelni küldött Hellaszba, némelyek üres kézzel, mások földdel és vízzel.
132. A követelést teljesítették a thesszaliaiak, a dolopszok, az eniének, a perrhaiboszok, a lokrisziak, a magnésziaiak, a mélisziek, Akhaia, Phthiótisz lakói, a thébaiak és a többi boiótiaiak, csak Theszpiai és Plataiai lakói nem. Azok a hellének viszont, akik elszánták magukat a barbárok elleni háborúra, megesküdtek, hogy ha egyszer béke lesz, azoktól a hellénektől, akik minden kényszer nélkül meghódoltak a perzsáknak, elveszik a vagyonuk egytizedét és felajánlják Delphoiban az istennek. Így esküdtek meg közösen a hellének.
133. Az athéniakhoz és spártaiakhoz pedig nem küldött Xerxész földet kérő követeket, mégpedig a következő okból. Egykor Dareiosz küldötteit, akik ugyanilyen céllal érkeztek, az athéniak belökték a szakadékba,31 a spártaiak pedig bedobták egy kútba, mondván, hogy onnan vigyenek földet és vizet a királynak. Ezért nem küldött hát Xerxész e két városba megbízottakat. Hogy az athéniakat érte-e valami baj, amiért így bántak Dareiosz követeivel, azt nem tudom biztosan. Mindenesetre városukat és földjüket feldúlta az ellenség, aminek persze más oka is lehetett.
134. A lakedaimóniakat Talthübiosznak, Agamemnón hírnökének haragja sújtotta. Talthübiosznak ugyanis személye van Spártában, és utódainak, a Talthübiadáknak jutott az a kiváltság, hogy ők a mindenkori követek. A mondott tettük után azonban a spártaiak hiába mutattak be áldozatot, sohasem kaptak kedvező jelet, és ez hosszú időn át mindig így történt. A lakedaimóniak kétségbeestek, és nemegyszer összehívták a népgyűlést, végül megkérdezték honfitársaikat, hajlandó-e valaki önként feláldozni az életét Spártáért. A felszólításra két spártai ifjú jelentkezett, Szperthiasz, Anérisztosz fia és Bulisz, Nikolaosz fia – mindketten előkelő és vagyonos család tagjai –, és kijelentették, hogy önként Xerxész kezére adják magukat, és vállalják a bűnhődést, amiért a spártaiak egykor megölték Dareiosz követeit. Elküldték hát a spártaiak a két ifjút Médiába, hogy halállal lakoljanak.
135. Bámulatos e két ifjú bátorsága, de nem kevésbé bámulatos, amit akkor, abban a helyzetben mondtak. A Szuszába vezető úton ugyanis felkeresték a perzsa Hüdarnészt, az ázsiai tengerparton állomásozó csapatok főparancsnokát, aki barátságosan megvendégelte őket, és a lakoma közben így szólt hozzájuk: "Lakedaimóni férfiak, miért nem akartok a király barátai lenni? Nézzetek meg engem, nézzétek helyzetemet, s rögtön megláthatjátok, hogy a király mennyire megbecsüli a kiváló embereket. Ez lehetne a ti sorsotok is, csak meg kellene hódolnotok neki, mert a király tudja, hogy milyen kiváló férfiak vagytok, s mindkettőtöknek királyi trónt adna Hellaszban." Erre azonban így feleltek az ifjak: "Meglehetősen szűk látókörű a tanácsod, Hüdarnész, s arra vall, hogy egyes dolgokat megtapasztaltál már, másokat viszont nem. Mert hozzászoktál a szolgai életmódhoz, és sejtelmed sincs róla, hogy mi a szabadság, hiszen sohasem ízlelted meg, hogy édes-e vagy sem. Ha ugyanis megízlelted volna, csakis azt tanácsolhatnád, hogy küzdjünk meg érte dárdával, de ha kell, akár fejszével is."
136. Ezt a választ adták tehát Hüdarnésznak. Mikor aztán megérkeztek Szuszába és a király színe elé járultak, a testőrök felszólították, sőt erőnek erejével rá akarták kényszeríteni őket, hogy boruljanak le a király előtt. Ők azonban kijelentették, hogy még ha a fejüket veszik, sem hajlandók rá, mert náluk nem szokás leborulni egy ember előtt, és nem is ezért jöttek ide. Megtagadva a parancsot, így szóltak a királyhoz: "Médek királya! Azért küldtek ide bennünket a lakedaimóniak, hogy magunkra vegyük a büntetést a Spártába küldött követek meggyilkolásáért." Xerxész erre nagylelkűen azt válaszolta, hogy ő nem cselekszik úgy, mint a lakedaimóniak, akik a követek megölésével megsértették a minden emberre érvényes törvényeket. Ő nem akar olyasmit elkövetni, amiért a lakedaimóniakat kárhoztatja, de nem is fogja a két ifjú kivégeztetésével feloldani a spártaiakat bűnük következményei alól.
137. Amikor a spártaiak tehát így cselekedtek, Talthübiosz haragja, legalábbis egy időre, megenyhült, noha Szperthiasz és Bulisz épségben visszatértek Spártába, de több év múlva, mondják a lakedaimóniak, a peloponnészosziak és az athéniak közt kitört háború idején Újra fellángolt.32 Az én véleményem szerint ebben az istenek akarata nyilvánult meg, mert Talthübiosz haragja méltán sújtotta a követeket, és nem is szűnt meg addig, amíg az igazság törvényei nem érvényesültek. A végzet ugyanis éppen azoknak a fiaira sújtott le, akik annak idején a királynál jártak, hogy életükkel adjanak elégtételt: Nikolaoszra, Bulisz fiára és Anérisztoszra, Szperthiasz fiára – arra az Anérisztoszra, aki egy kereskedőhajó legénységével elfoglalta a tirünsziek gyarmatvárosát, Halieiszt. Véleményem szerint tehát mindez az istenek haragjának beteljesülése volt. A lakedaimóniak ugyanis ezt a két férfit küldték követségbe Ázsiába, de Szitalkész thrák király, Térész fia, valamint Nümphodórosz, az abdérai Püthész fia árulása folytán a hellészpontoszi Biszanthéban elfogták és Attikába hurcolták őket. Az athéniak pedig kivégeztették a két férfit, s velük a korinthoszi Ariszteaszt, Adeimantosz fiát is. Ez azonban már sok évvel a király hadjárata után történt, úgyhogy most visszatérek eredeti tárgyamhoz.
138. Maga a király azt állította, hogy hadjárata Athén ellen irányul, valójában azonban egész Hellaszt meg akarta hódítani. És bár a hellének ezt régóta tudták, mégsem voltak egy véleményen. Azok, akik elküldték a földet és a vizet a perzsáknak, bíztak benne, hogy a barbárok nem bántják majd őket. Azok viszont, akik nem küldték el a meghódolás jelképeit, megijedtek, hiszen Hellasznak nem volt annyi hajója, hogy szembeszállhasson a támadók hajóhadával. Meg aztán a többség nem is kívánt háborúzni, mert inkább a médekkel rokonszenvezett.
139. S itt most el kell mondanom33 egy olyan véleményt, amely alighanem sokaknak nem fog tetszeni, mégsem hallgathatom el, mert az a meggyőződésem, hogy az igazságot fejezi ki. Ha az athéniak megrettennek a fenyegetőveszedelemtől, és elhagyják hazájukat – vagy nem is hagyják el, hanem otthon maradnak és úgy hódolnak meg Xerxésznek–, senki nem lett volna, aki a tengeren szembeszáll a perzsa királlyal. Márpedig ha senki nem kel harcra Xerxésszel a tengeren, annak a szárazföldön az lett volna a következménye, hogy hiába építettek a peloponnészosziak erős védőbástyákat az Iszthmoszon, a szövetségesek – nem önként bár, hanem csak kényszerből –sorra elhagyták volna a lakedaimóniakat, hiszen a szemük előtt foglalta volna el egyik várost a másik után az ellenséges hajóhad. A lakedaimóniaknak pedig nem maradt volna más választása, mint hogy felvegyék a küzdelmet és dicső halállal essenek el a csatatéren. Persze az is lehet, hogy ők is valamiféle egyezséget kötöttek volna Xerxésszel, ha látják, hogyan pártol át a többi hellén mind a médekhez. Akár az egyik, akár a másik esetet vesszük tehát, Hellasz egyaránt meghódolt volna a perzsáknak. Mert nem tudom felfogni, mi haszna lett volna az Iszthmoszon épített védőfalaknak, ha a király megszerzi az uralmat a tengeren. Így hát aki azt állítja, hogy Hellaszt az athéniak mentették meg, az a színigazat mondja. Mert bármibe fogtak is, mindig ők szabták meg az események menetét. S minthogy úgy döntöttek, hogy megvédik Hellasz szabadságát, felszították a harci kedvet a többi hellénben is, akik nem álltak át a perzsákhoz, és az istenek után nekik köszönhető, hogy sikerült visszaverni a király támadását. Még Delphoi fenyegető jóslatai – amelyek pedig félelmet és rettegést keltettek bennük–, még azok sem tudták rábírni őket, hogy cserbenhagyják a hellének ügyét, hanem kitartottak, és volt bátorságuk hozzá, hogy felvegyék a harcot az országukra támadó ellenséggel.
140. Az athéniak ugyanis jóslatkérő követeket küldtek Delphoiba, akik a szükséges áldozatok elvégzése után beléptek a szent terembe, leültek, és a következő jóslatot kapták a Püthiától, akit Arisztonikénak hívtak.

Ó, boldogtalanok, mire vártok? A messze világba 
jussatok el, lakotok meg a körbástyát odahagyva. 
Törzsetek és fejetek mert ott meg nem marad épen, 
s lábatok és kezetek megbénul, s testetek éppúgy.
Kő kövön nem marad ott, rácsap mindenre a tűzvész 
s ő, aki szúr szekerén száguld pusztítva, vad Árész, 
dönt sok erős bástyát, a tiéteket is velük együtt, 
s égeti fel számos házát a haláltalanoknak.
Félő szobraikat már most áztatja veríték,
s mind sápad remegőn. Feketés vér hullik a szentély 
ormairól immár, bajotok hús jóslataképpen.
Most hagyjátok e szent helyet el, s tűrjétek a vészt majd.

141. Az athéni küldöttek nagyon elcsüggedtek a jóslattól, mert úgy látták, hogy nem kerülhetik el a rájuk váró szerencsétlenséget. Ekkor azonban Timón, Androbulosz fia, az egyik tekintélyes delphoi polgár azt tanácsolta nekik, hogy járuljanak az isten elé oltalomkeresőként, kezükben olajágakkal, és kérjenek Új jóslatot. Az athéniak megfogadták a tanácsot, és így könyörögtek a személyben: "Urunk, adj nekünk kedvezőbb jóslatot hazánkról, tekints rá, hogy az oltalomkeresők jelvényeivel jelentünk meg előtted. Mert különben nem megyünk el a templomodból, hanem a halálunk órájáig itt maradunk" Könyörgő szavaikra a Püthia ezt az újabb jóslatot adta:

Pallasz Olümposz urát meg nem lágyítja esengve, 
bár szaporázza a szót, s ravaszul kínálja tanácsát. 
Halld meg válaszomat, mi szilárdabb bármi acélnál. 
Elvész minden, amit Kekropsznak dombja határol, 
és a Kithairón mit csak véd szentelt üregében. 
Trítogeneia a sasszemű Zeusztól kap faerődöt, 
mely egyedül biztos, s megvéd téged meg a sarjad. 
Ámde ne várd be lovas seregek rohamát te nyugodtan,
s nagy gyalogos hadakét; hátat fordítva, előlük 
friss meg, idő múltán állasz majd szembe te vélük. 
Ó, te dicső Szalamisz, sok nő sarját megölöd, míg 
elvetik és learatják Démétér adományát.

142. Ezt a jóslatot kedvezőbbnek találták az előzőnél – mint ahogy az is volt –, feljegyezték hát, majd hazatértek Athénba. De amikor hazaérkezésük után kihirdették a jóslatot a nép előtt, nagy vita támadt, hogy miképpen is értelmezzék a jóslat szavait, és főleg két vélemény csapott össze egymással. Az idősebbek többnyire úgy értelmezték a jóslatot, hogy az Akropolisz megmenekül, mert falát egykor cölöpsorral erősítették meg, úgy gondolták, hogy a "faerőd" kifejezés erre a kerítésre utal. Mások viszont úgy magyarázták a jóslatot, hogy az isten a hajókra célzott vele, és azt követelték, hogy mindenekelőtt hajókat építsenek. Csakhogy azokat is, akik szerint a "faerőd" a hajókra utal, zavarba ejtette a Püthia jóslatának utolsó két sora:

Ó, te dicső Szalamisz, sok nő sarját megölöd, míg 
elvetik és learatják Démétér adományát.

Ezzel a két sorral nem tudtak mit kezdeni azok, akik a "faerődöt" a hajókra értették, mert a jóslatmagyarázók úgy értelmezték, hogy Szalamisz mellett tengeri ütközetet fognak vívni, és abban vereséget szenvednek.
143. Élt akkor Athénban egy ember, aki nem sokkal azelőtt küzdötte föl magát a legkiválóbb polgárok közé, név szerint Themisztoklész, Neoklész fia.34 Ő váltig állította, hogy ha ezek a sorok az athéniakra utalnának, akkor az isten keményebb szóval nem "dicsőnek", hanem "pusztítónak" nevezte volna Szalamiszt, azzal jelezve, hogy Szalamisz lakóira pusztulás vár. Ha tehát helyesen magyarázzák a jóslatot, kiderül, hogy ezek a szavak nem az athéniakra, hanem az ellenségre vonatkoznak. Ezért hát azt javasolta, hogy tengeri csatára készüljenek fel, mert ezt sugallja a "faerőd" szó. Az athéniak pedig inkább hittek Themisztoklész értelmezésének, mint a jóslatmagyarázóknak, akik hallani sem akartak tengeri csatáról és készülődésről, hanem azt javasolták, hogy meg se kíséreljék az athéniak az ellenállást, hanem költözzenek el Attikából és keressenek új hazát maguknak.
144. Volt korábban Themisztoklésznak egy másik javaslata, amely most nagyon időszerűvé vált. A laureioni bányák jövedelméből ugyanis sok pénz gyűlt össze az athéni kincstárba, és minden polgárnak fejenként tíz drachmát akartak adni belőle, de Themisztoklész rábeszélte az athéniakat, hogy ne osszák szét a pénzt, hanem építsenek belőle kétszáz hajót az Aigina elleni háborúra. Voltaképpen az ekkor kitört háború mentette meg később Hellaszt, mert ez kényszerítette rá Athént, hogy tengeri hatalommá váljon. Igaz, hogy a hajókat nem arra a célra használták, amelyre épültek, később azonban jelentős szerepük lett a végveszélybe került Hellasz megvédésében, hiszen ezek a korábban épült hajók most ott álltak az athéniak rendelkezésére, de persze kellett építeni újabb hajókat is. Amikor tehát tisztázódott a jóslat értelme, úgy döntött a népgyűlés, hogy a város hallgat az isteni szóra, és hajóhadával, valamint az egész nép erejével szembeszáll a barbár támadással, szövetségben azokkal a hellénekkel, akik ugyanilyen elhatározásra jutottak.
145. Ilyen jóslatokat kaptak hát az athéniak. Azok a hellének pedig, akik felelősséget éreztek Hellasz jövőjéért, összegyűltek35 és esküvel megerősített fogadalmat tettek, hogy mindenekelőtt véget vetnek a köztük dúló viszályoknak és háborúknak. (Mert többen háborúban álltak egymással, főleg az athéniak és az aiginaiak.36) Mikor hírét vették, hogy Xerxész seregével Szardiszban van, elhatározták, hogy kémeket küldenek Ázsiába, és megpróbálják kifürkészni a király terveit, továbbá, hogy segítségkérő követeket menesztenek Argoszba, hogy szövetségre hívják az argosziakat a perzsák ellen, valamint Szicíliába Gelónhoz, Deinomenész fiához, majd Kerkürára és Krétára. Azt remélték ugyanis, hogy ez ellen a veszedelem ellen, amely valamennyi hellén létét fenyegeti, egyesült erővel küzdhetnek majd. Jól tudták, hogy Gelónnak olyan hatalmas a hadereje, mint egyetlen más hellén népé sem.
146. A határozat után először is véget vetettek a belső viszályoknak, majd három kémet küldtek Ázsiába. Ezek meg is érkeztek Szardiszba és sok értesülést szereztek a király hadseregéről, de leleplezték őket. Ügyüket a szárazföldi sereg vezérei vizsgálták ki, és kimondták rájuk a halálos ítéletet. Xerxész már csak az ítélet-meghozatal után értesült a dologról, megrótta hadvezéreit, és megparancsolta néhány testőrének, nézzék meg, élnek-e még a kérnek, és vezessék őket elébe. A hellének éltek még, úgyhogy a király elé vezették őket. Xerxész kifaggatta őket jövetelük céljáról, majd megparancsolta testőreinek, hogy vezessék körül a helléneket és mutassák meg nekik az egész gyalogos és lovas hadsereget, miután pedig mindent megszemléltek, bántódás nélkül engedjék őket szabadon, hadd menjenek, ahová akarnak.
147. Parancsában a következő meggondolások vezették. Ha megölik a kémeket, a hellének nem tudják meg, hogy hadereje sokkal nagyobb, mint képzelték, a perzsák pedig három ember kivégzésével nem okoznak különösebb kárt az ellenségnek. Ha viszont a kémek – vélte Xerxész – visszatérnek Hellaszba, és a hellének értesülnek a perzsa hadsereg erejéről, talán még a hadjárat megkezdése előtt lemondanak a szabadságukról, így majd nem kell felvonulnia ellenük és megkezdenie a hadműveleteket. Ugyanez az elképzelés vezette Xerxésznek egy másik cselekedetét is. Abüdoszban időzvén látta, hogy a Pontoszról gabonaszállító hajók indulnak és haladnak át a Hellészpontoszon Aigina és a Peloponnészosz felé. Amikor kísérői rájöttek, hogy ezek az ellenség hajói, el akarták fogatni őket, s a királyra függesztett tekintettel várták parancsát. Xerxész azonban megkérdezte, hogy hová tartanak ezek a hajók, és ezt a választ kapta: "Urunk, ezek a hajók a te ellenségeidnek szállítanak gabonát." Erre a király így válaszolt: "Nos, vajon nem ugyanoda igyekszünk-e mi is, mint ezek a gabonával és minden mással megrakott hajók? Mit árthatnak nekünk ezek a hajók, hiszen olyan gabonát szállítanak, amely majd úgyis a miénk lesz?"
148. A kémek tehát mindent végignéztek, s amikor szabadon engedték őket, visszatértek Európába. A perzsák ellen szövetkezett hellének pedig a kérnek elküldése után segítségért folyamodtak Argoszhoz. Maguk az argosziak a következőképpen adják elő a történetet. Ők már a kezdet kezdetén tudtak a barbár sereg Hellasz elleni készülődéséről, és azt is sejtették, hogy a hellének majd segítséget fognak kérni tőlük a perzsák ellen, jóslatkérő követeket küldtek hát Delphoiba, hogy tudakolják meg, milyen magatartás lesz számukra a leghasznosabb. Nem sokkal korábban37 ugyanis hatezer emberüket kaszabolták le a lakedaimóniak, akiknek Kleomenész, Anaxandridész fia volt a vezére. A Püthia a következő választ adta kérdésükre:

Gyűlöl a szomszéd, ám örök égilakók kara kedvel; 
védd magad és házad, dárdádat fogva kezedben, 
s óvd fejedet, mert főd védelmezi majd meg a tested.

A Püthia már korábban is ugyanezt a jóslatot adta nekik. Ezután megérkeztek Argoszba a segítséget kérő hellén követek, és bevezettetvén a tanácsházba, előadták, amit rájuk bíztak. Az argosziak azt válaszolták, hogy szívesen teljesítik a kérést, de csak akkor, ha a lakedaimóniak harminc évre szóló fegyverszünetet kötnek velük, továbbá, ha rájuk bízzák a szövetséges sereg felének a vezérletét. Mert jog szerint38 ugyan az egész sereg vezérlete őket illetné, de beérik a felével is.
149. Állítólag ezt a választ adta tehát az argoszi tanács, bár a jóslat megtiltotta, hogy szövetséget kössenek a hellénekkel. De bármennyire tartottak is a jóslattól, nagyon vágytak a harmincéves fegyverszünetre, hogy közben gyermekeik férfivá serdülhessenek. Mert ha nem kötnek békét, és a vereség után, melyet elszenvedtek, még a perzsák is csapást mérnek rájuk, bizony könnyen válhatnak a lakedaimóniak alattvalóivá. A spártai küldöttek meghallgatták a tanács feltételeit, majd a következő választ adták. A békeszerződést majd beterjesztik a saját tanácsuk elé, a parancsnokság ügyére azonban, teljes felhatalmazásuk alapján, azt válaszolhatják, hogy nekik két királyuk van, az argosziaknak egy, és egyik spártai királytól sem lehet megtagadni a parancsnoki tisztet, annak viszont nincs akadálya, hogy az argoszi királynak a két spártai királyéval egyenlő szavazati joga legyen. Ez esetben viszont ‑ mondták az argosziak ‑ nem hajolnak meg a spártaiak önzése előtt, és inkább választják a barbárok uralmát, semmint hogy engedjenek a lakedaimóniaknak. Fel is szólították a követeket, hogy még napnyugta előtt hagyják el Argosz területét, mert különben úgy bánnak velük, ahogy az ellenséggel szokás.
150. Így mesélik el a történteket az argosziak, de egész Hellaszban másképpen mondják. Azt beszélik, hogy Xerxész még a Hellasz elleni hadjárat megkezdése előtt követet küldött Argoszba, aki megérkezvén így szólt: "Argoszi férfiak! Xerxész király ezt üzeni nektek: »Mi úgy tudjuk, hogy ősünknek, Perszésznek apja Perszeusz, Danaé fia volt, anyja pedig Androméda, Képheusz leánya. Ha valóban így van, akkor mi tulajdonképpen a ti törzsetekből származunk. Nem volna hát helyes, ha a tulajdon elődeinknek üzennénk hadat, vagy pedig ha ti szállnátok szembe, mások szövetségében, mivelünk. Legjobb lesz, ha békességben maradtok, akárcsak eddig. És ha minden a kívánságom szerint történik, nem lesz majd nép, amelyet többre becsülnék, mint benneteket.«" Az argosziak ‑ mondja a hagyomány ‑ kedvezően fogadták Xerxész üzenetét, s kezdetben semmiféle igénnyel nem léptek fel. Mikor pedig a hellének a segítségüket kérték, abban a biztos tudatban álltak elő követelésükkel, hogy a lakedaimóniak úgysem engedik át nekik a vezető szerepet, és ezzel megszerezték a jogcímet a háborúból való távolmaradásra.
151. Egyes hellének azt állítják, hogy az argosziaknak ez a magatartása teljesen összhangban áll egy jó néhány évvel később történt eseménnyel. Akkor ugyanis néhány athéni követ – Kalliasz, Hipponikosz fia és mások – valamely ügyben Perzsiába utazott, s miközben a Memnón városában,39 Szuszában időzött, argoszi követek is megjelentek, és megkérdezték Artaxerxésztől, Xerxész fiától, hogy érvényben van-e még a Xerxésszel kötött barátsági szerződésük – amit ők nagyon kívánatosnak tartanának –, vagy pedig ellenségének tekinti őket. Artaxerxész király erre azt válaszolta, hogy a szerződés teljes egészében érvényes, mert nem ismer egyetlen várost sem, amely olyan megbízható szövetségese volna, mint Argosz.
152. Nem állítom teljes bizonyossággal, hogy Xerxész valóban küldött ilyen üzenetet Argoszba, azt sem, hogy Argosz követei valóban megfordultak Szuszában és megkérdezték, miként vélekedik Artaxerxész a szövetségükről; semmiféle véleményt nem nyilvánítok, csak idézem, amit az argosziak mondanak. Azt azonban nyugodtan állíthatom, hogy ha minden ember kivinné a piacra a maga szégyenteljes tetteit, hogy elcserélje a másokéval, aztán megvizsgálná a mások gyalázatát, végül boldogan vinné haza, amit magával hozott. Így hát az argosziak magatartásáról sem lehet egyértelműen azt állítani, hogy gyalázatosan viselkedtek. Énnekem kötelességem mindent feljegyezni, amit hallottam, de korántsem kötelességem mindent az utolsó szóig el is hinni, és egész művemben ehhez a felfogásomhoz tartom magam. Mert egyesek még olyasmit is állítanak, hogy maguk az argosziak hívták be a perzsákat Hellaszba, miután vereséget szenvedtek a lakedaimóniaktól, mindent elviselhetőbbnek tartván, mint az őket ért gyalázatot.
153. De ennyi talán elég az argosziakról. A hellének Szicíliába is küldtek követeket – köztük a lakedaimóni Szüagroszt –, hogy Gelónnal tárgyaljanak. Gelónnak az az őse, aki annak idején Gelában telepedett le, a Triopion mellett fekvő Télosz szigetéről származott, és amikor a Rhodoszon lévő Lindosz lakói Antiphémosz vezetésével felkerekedtek, csatlakozott hozzájuk, és részt vett Gela városának megalapításában. Idő múltán utódai az alvilági istenek papjai lettek, s ez a méltóságuk nemzedékről nemzedékre öröklődött. A tisztséget egyik ősük, Télinész a következő módon szerezte meg. A gelai polgárok egy csoportja, amely a polgárháborúban alulmaradt, elmenekült a Gela fölött fekvő Maktórion városába. Télinész azonban – noha semmiféle fegyvere nem volt – csupán a mondott istenek szent jelvényeivel visszavezette őket Gelába. Hogy kitől kapta meg vagy honnan szerezte a jelvényeket, azt nem tudom megmondani, mindenesetre ezekkel szerezte vissza az elűzöttek polgárjogait, de azt a feltételt szabta, hogy ő és utódai lesznek ez istenek hivatalos papjai. Csodálkozom rajta, hogyan tudott megbirkózni Télinész egy ilyen feladattal, amilyennel csak bátor és férfias lelkű emberek tudnak, hiszen a szicíliai gyarmatosok elbeszélése szerint nőies, elpuhult ember volt. Így szerezte hát meg ezt a méltóságot.
154. Kleandrosz, Pantarész fia hét évig gyakorolta a türannoszi hatalmat, s amikor egy Szabüllosz nevű honfitársa meggyilkolta, a hatalom Kleandrosz testvérére, Hippokratészra szállt. Az ő uralkodása idején lett testőrévé Gelón, Télinész főpap egyik leszármazottja, másokkal, így Ainészidémosszal, Pataikosz fiával együtt. Idővel Gelón a lovasság főparancsnoka lett, mert amikor Hippokratész sorra megostromolta Kallipoliszt, Naxoszt, Zanklét, Leontinoit, Szürakuszait és több barbár várost, páratlan vitézségével kitüntette magát. Különben a felsorolt városok közül Hippokratész egyedül Szürakuszait nem tudta bevenni, mert a szürakuszaiakat, noha az Elórosz folyó mellett csatát vesztettek, megmentették a korinthosziak és a kerküraiak egy olyan egyezség árán, hogy a szürakuszaiak átadják Hippokratésznak Kamarinát, amely addig az övék volt.40
155. Hippokratész éppen annyi évig uralkodott, mint a fivére, Kleandrosz, majd Hübla mellett elesett egy ütközetben, amelyet a szicíliaiakkal vívtak. Gelón ekkor színleg támogatta Hippokratész fiait, Eukleidészt és Kleandroszt, de amikor a polgárok vonakodtak engedelmeskedni nekik, Gelón kimutatta a foga fehérjét, leverte a gelaiakat, elűzte Hippokratész fiait, és megkaparintotta a hatalmat. A győzelem után hazahívta Szürakuszaiba Kaszméné városából azokat a szürakuszai földbirtokosokat, akiket a köznép és a tulajdon rabszolgáik, az úgynevezett küllürioszok elkergettek. Majd Szürakuszait is hatalmába kerítette, mert közeledésének hírére a lakosság önként átadta neki a várost.
156. Amikor Szürakuszai urává lett, Gelával már kevesebbet törődött, kormányzását a testvérére, Hierónra bízta, és minden gondja Szürakuszai volt. A város idővel egyre nőtt és egyre jobban felvirágzott, Gelón először Kamarina városát rombolta le, s lakóit Szürakuszaiba áttelepítette, majd ugyanezt tette Gela polgárainak több mint felével is. Később ostrom alá vette a szicíliai Megarát, és amikor a város megadta magát, azokat a vagyonosabb polgárokat, akik a háború kezdeményezőiként halálbüntetésre számítottak, áttelepítette Szürakuszaiba, de még polgárjogot is adott nekik, a köznépet viszont, amely vétlen volt a háború megindításában, ezért nem is tartott a megtorlástól, Szürakuszaiba hurcoltatta, és eladatta idegenbe rabszolgának. Ugyanúgy járt el a Szicíliában élő euboiaiakkal is, mert azokat is kétfelé osztotta; mind a két esetben az a meggondolás vezette, hogy mindig a köznép okozza a legtöbb bonyodalmat.
157. Így lett Gelón nagy hatalmú türannosz. Mikor aztán a hellén követek megérkeztek Szürakuszaiba, színe elé járultak, és a következőket mondták: "A lakedaimóniak és szövetségeseik küldtek ide bennünket azzal a kéréssel, hogy lépj velük szövetségre a barbár ellen. Bizonyára értesültél már róla, hogy a perzsa király hidat veretett a Hellészpontoszon, és Kelet és Ázsia egész haderejével Hellasz felé tart. Noha azt állítja, hogy csupán Athén ellen vonul, valójában egész Hellaszt le akarja igázni. A te hatalmad roppant nagy, s mint Szicília ura te vagy az egyik legtekintélyesebb hellén uralkodó. Szövetkezz hát velünk, akik fel akarjuk szabadítani Hellaszt, s végy részt te magad is a felszabadítás művében. Ha egész Hellasz egyesül, az akkora haderőt jelent, amely bátran szembeszállhat az ellenséggel. Ha azonban egyesek árulóvá lesznek, mások pedig csak egyszerűen nem segítenek, és nagyon kevesen mérlegelik józanul a helyzetet, nos, akkor az a veszély fenyeget, hogy egész Hellasz elvész. Mert nehogy azt képzeld, hogy ha a perzsa bennünket legyőzött és meghódított, nem fordul majd ellened is. Ezért hát igyekezz útját állni, mert bennünket támogatva, a saját biztonságodért is harcolsz! A bölcsen megtervezett vállalkozásokat rendszerint siker követi."
158. A követek szavaira Gelón indulatosan válaszolt: "Hellén férfiak! Meglehetősen sértő az a merészség, amellyel felszólíttok, hogy legyek szövetségesetek a barbár ellen. Bezzeg, amikor én kértem a segítségeteket egy barbár sereg ellen, mert viszályba kerültem a karkhédóniakkal, és felszólítottalak benneteket, hogy álljatok bosszút az egesztaiakon Dórieusz, Anaxandridész fia meggyilkolásáért, és még meg is ígértem, hogy segítek a kikötőitek felszabadításában, amivel nagy előnyökhöz és haszonhoz juttattalak volna benneteket, nos, akkor egyikőtök sem jött a segítségemre. Nem segítettetek Dórieusz halálát megbosszulni, rá sem hederítettetek, hogy az egész terület barbár uralom alá kerülhet.41 De mindegy, az én helyzetem szilárdabb, mint valaha! Most, persze, hogy a nyakatokon a háború fenyegetése, bezzeg eszetekbe jutott Gelón! Igaz, hogy ti méltatlanul bántatok velem, de én nem akarom ugyanúgy viszonozni a viselkedéseteket, hanem készséggel felajánlok a megsegítésetekre kétszáz három evezősoros hajót, húszezer nehézfegyverzetű gyalogost, kétezer lovast, kétezer íjászt, kétezer parittyást és kétezer könnyűlovast. Vállalom továbbá az egész hellén sereg élelmezését is, amíg tart a háború, de csakis azzal a feltétellel, ha én leszek a barbár ellen harcoló hellén hadsereg legfőbb vezére. Másképpen sem én magam nem megyek, sem másokat nem küldök."
159. Szüagrosz e szavak hallatára nem tudta türtőztetni magát, és így szólt: "Felnyögne fájdalmában Agamemnón, Pelopsz sarja, ha látná, hogy Gelón és a szürakuszaiak elragadták a fővezérséget a spártaiaktól ! Ne is említsd, hogy engedjük át neked a fővezérséget. Ha segíteni akarsz Hellasznak, vedd tudomásul, hogy a lakedaimóniaknak kell alárendelned magad. Ha ezt méltóságodon alulinak tartod, akkor ne segíts!"
160. Gelón végighallgatta Szüagrosz indulatos szavait, majd a következő végső ajánlatot tette: "Spártai vendégem! A sértő szavak általában felingerlik az embert, én mégsem ragadtatom el magam, és nem válaszolok illetlenül gőgös nyilatkozatodra. Ha ti annyira magatoknak akarjátok a fővezérséget, természetesen én még jobban ragaszkodom hozzá, hiszen enyém a tekintélyesebb hadsereg és a nagyobb hajóhad. De minthogy ti kötitek az ebet a karóhoz, engedek valamennyit a követeléseimből: nem bánom, vezessétek ti a szárazföldi sereget, és én majd a hajóhad fővezére leszek. Vagy ha nektek kedvesebb a tengeri fővezérség, adjátok nekem a szárazföldi sereget. Nos, vagy elfogadjátok a feltételeimet, vagy a szövetségem nélkül mentek haza."
161. Gelón szavaira az athéni követ felelt, megelőzve a lakedaimónit: "Szürakuszai királya! Hellasz nem azért küldött hozzád, mert fővezére, hanem mert hadserege nincs. Te azonban csak akkor adsz hadsereget, ha te leszel a hellének vezére, mert téged egyedül csak a fővezérség érdekel. Amikor az előbb magadnak kívántad az egész hellén sereg fővezérségét, mi, athéniak uralkodtunk magunkon és hallgattunk, mert tudtuk, hogy a lakedaimóniak majd jól megfelelnek neked, és a mi érdekeinket is képviselni fogják. Most azonban – hogy lemondtál a teljes sereg fővezérletéről, a hajóhadhoz azonban ragaszkodol – tudd meg: ha a lakedaimóniak megadnák is neked, amit kívánsz, mi soha! Mert az, ha a lakedaimóniaknak nem kell, bennünket illet. Ha a lakedaimóniak igényt tartanának rá, nem ellenkeznénk, de senki másnak nem adjuk át a tengeri haderő vezetését! Nekünk, athéniaknak van a legnagyobb hajóhadunk egész Hellaszban, miért mondanánk le hát a parancsnokságról a szürakuszaiak javára? Hiszen a mi törzsünk a legősibb, és mi vagyunk az egyetlen nép Hellaszban, amely sohasem hagyta el hazáját. Mirólunk Homérosz, a költő is megmondta,42 hogy a mi honfitársunk tudta a legjobban a hajókat rendbe sorozni és vezetni. Nos, így talán megérted, hogy nem sértő szándékkal mondjuk, amit mondunk."
162. "Athéni vendégem – felelte erre Gelón úgy látom, nektek csak parancsnokotok van, de nincs katonátok, akinek parancsoljatok. Ha nem akartok lemondani semelyik vezéri tisztségről, hanem mindegyiket meg akarjátok tartani, akkor eredjetek isten hírével. A helléneknek pedig azt üzenem, hogy ebben az évben nem lesz tavaszuk." (Amivel arra akart célozni, hogy amiképp a tavasz az év legszebb ideje, úgy lett volna az ő serege a hellén haderő legtekintélyesebb eleme. Hellaszt, amely nélkülözni fogja az ő szövetségét, ahhoz az évhez hasonlította, amelyből kimarad a tavasz.)
163. A hellén követek nem tárgyaltak hát tovább Gelónnal, hanem elhajóztak. Gelón azonban egyfelől aggódott, hogy a hellének alulmaradnak a barbárral szemben, másfelől azonban képtelen lett volna rá, hogy ő, Szicília türannosza, a Peloponnészoszra hajózzon és beálljon a lakedaimóniak fővezérlete alá. Más megoldást eszelt hát ki. Amikor meghallotta, hogy a perzsa átkelt a Hellészpontoszon, három ötvenevezős hajóval Delphoiba küldte a kószi Kadmoszt, Szküthész fiát sok kinccsel és barátságos üzenetekkel, valamint azzal a paranccsal, hogy ott várja meg a küzdelem kimenetelét, és ha a barbár győz, adja oda neki a kincseket, továbbá a földet és a vizet, amelyet Gelón birodalmából hozott, ha azonban a hellének diadalmaskodnának, mindent vigyen haza.
164. Ezzel a Kadmosszal régebben az történt, hogy amikor rámaradt apja erős türannoszi uralma, igazságszeretetből, minden kényszer nélkül átadta a hatalmat Kósz népének, maga pedig Szicíliába ment, ahol a szamosziak segítségével megalapította Zanklé városát; a város nevét később Messzénére változtatták. Így került hát Kadmosz Szicíliába, és Gelón azért szemelte ki őt a mondott feladatra, mert megismerte tiszta jellemét. És csakugyan, Kadmosz ekkor is újabb emlékezetes cselekedettel gyarapította becsületes tettei sorát. Hiszen ha elteszi a Gelón rábízta sok kincset, gazdag emberré lesz, neki azonban eszébe sem jutott ilyesmi, hanem amikor a hellének győztek a tengeri ütközetben, Xerxész pedig menekülésre kényszerült, Kadmosz fogta a kincset és visszament vele Szicíliába.
165. Szicíliában azt is beszélik, hogy Gelón a lakedaimóni fővezérlet ellenére is hajlandó lett volna megsegíteni a helléneket, ha nem támadja meg ugyanebben az időben Himera türannosza, Térillosz, Krinipposz fia. Ezt a Térilloszt elűzte Himerából az akragaszi uralkodó, Thérón, Ainészidémosz fia43, Térillosz erre phoinikiaiakból, libüaiakból, ibériaiakból, továbbá ligüszökből, eliszükoszokból, szardíniaiakból és kürnosziakból összeszedett háromszázezer fős haddal Gelónra tört: a seregnek a karkhédóniak akkori királya, Hamilkar, Hanno fia volt a vezére, akinek támogatását Térillosz részben vendégbarátságuk alapján, részben a rhégioni türannosz, Anaxilaosz, Krétinész fia közbenjárásával szerezte meg. Mert Anaxilaosz, aki Térillosz leányát, Küdippét vette feleségül, túszul adta saját gyermekeit Hamilkarnak azért, hogy Szicíliában támogassa apósa vállalkozását. A szicíliaiak szerint Gelón tehát azért küldte a kincseket Delphoiba, mert nem tudott segíteni a helléneknek.
166. A hagyomány még azt is tudni véli, hogy Gelón és Thérón ugyanazon a napon győzték le Szicíliában Hamilkart, amelyiken a hellének a barbárokat Szalamisznál. Azt is beszélik, hogy Hamilkar, aki apai részről karkhédóni, anyai részről szürakuszai volt, s akit a karkhédóniak kiváló képességeiért tettek meg királyuknak, az összecsapás és a vereség után eltűnt, és soha többé senki se látta se élve, se halva, bár Gelón mindenütt kerestette.
167. Amit a karkhédóniak mesélnek a dologról, abban lehet némi igazság. Szerintük azon a napon, amelyen a hellének a barbárokkal viaskodtak – mert úgy mondják, egy álló napig tartott a küzdelem –, Hamilkar végig a táborában volt, kedvező jósjelekre várva áldozatokat mutatott be, egész állatokat égetett el a tűzben. Épp akkor látta meg, hogy a serege megfutamodik, amikor áldozati italt locsolt a tűzre: nyomban a tűzbe vetette magát, és testéből nem maradt semmi sem, mert a lángok elhamvasztották. Akár úgy tűnt el Hamilkar, ahogy a phonikiaiak mondják, akár úgy, ahogy a karkhédóniak, annyi biztos, hogy a karkhédóniak minden gyarmatvárosokban áldozatot tartanak és emlékművet emeltek a tiszteletére, a legnagyobbat magában Karkhédónban. Ennyit Szicíliáról.
168. A Szicíliában járt követek a kerküraiakat is felkeresték, és ugyanazokkal az érvekkel akartak segítséget kérni tőlük, mint Gelóntól, ők pedig a következőket válaszolták és cselekedték. Azonnal megígérték, hogy támogatják a hellén ellenállást, nagy hangon kijelentették, hogy nem tudnák közömbösen nézni Hellasz pusztulását, hiszen a bukást követő napon ők maguk is rabszolgává lennének, úgyhogy amennyire erejükből telik, segíteni fognak. Szépen hangzott az ígéretük, de mikor tettre került a sor, meggondolták magukat. Mert igaz ugyan, hogy felszereltek hatvan hajót, de alig eveztek ki a nyílt tengerre a Peloponnészosz felé, horgonyt vetettek Pülosznál és a lakedaimóni Tainaronnál. Másokhoz hasonlóan ők is meg akarták várni a háború kimenetelét, mert szentül hitték, hogy nem a hellének győznek, hanem a perzsák aratnak diadalt és egész Hellasz uraivá lesznek. Készakarva tették tehát, amit tettek, hogy aztán majd így szólhassanak a perzsa királyhoz: "Királyunk! Bár a hellének szerettek volna bennünket is bevonni ebbe a háborúba, hiszen nem a legkisebb a mi hatalmunk: mi tudtuk volna a legtöbb hajót állítani az athéniak után, de mi nem akartunk szembeszállni veled, nem akartuk magunkra vonni a haragodat!" Azt remélték ugyanis, hogy ha így beszélnek, a többieknél előnyösebb helyzetbe kerülnek, és azt hiszem, kívánságuk valóra is vált volna. De azt is kieszelték, hogyan védekeznének, ha mégis a hellének győznek, és aztán úgy is cselekedtek. Mert amikor a hellének szemrehányást tettek nekik a segítségük elmaradásáért, azzal mentegetőztek, hogy hiába szereltek fel hatvan három evezősoros hajót, olyan volt akkor a széljárás, hogy nem tudták megkerülni a Malea-hegyfokot. Ezért nem juthattak el Szalamiszhoz, és nem gyávaságból maradtak távol a tengeri ütközettől.
169. Így próbálták elhárítani a hellének szemrehányásait. A krétaiak viszont a következőképpen jártak el, amikor a hellén küldöttek megérkeztek hozzájuk. Úgy döntöttek, hogy valamennyi városuk nevében követeket küldenek Delphoiba, és megtudakolják az istentől, hogy hasznos lesz-e segítséget nyújtaniuk a helléneknek. A Püthia ezt válaszolta nekik: "Arra emlékezzetek inkább, ostobák, hogy mennyi könnyet ontottatok Minósz miatt, amiért Menelaosz mellé álltatok. A hellének nem segítettek bosszút állni az ő kamikoszi haláláért, de ti bezzeg ott voltatok az ő bosszúhadjáratukon, amikor azt az asszonyt elrabolta egy barbár Spártából." A krétaiak e jóslat hallatán aztán nem is küldtek segítséget.
170. A monda szerint ugyanis Minósz a ma Szicíliának nevezett Szikaniába ment Daidalosz felkutatására, és ott erőszakos halállal halt meg. Idő múltán a krétaiak, isteni parancsra, nagy hadsereget szerveztek, amelyben csak Polikhné és Praiszosz lakói nem vettek részt, majd áthajóztak Szikaniába, és öt éven át ostromolták Kami-koszt, amelyben most, az én időmben, az akragasziak laknak. A várost azonban nem tudták elfoglalni, és mert éhínség szorongatta őket, nem folytathatták az ostromot, hanem el kellett vonulniuk. De épp amikor Iapügia partjai mellett hajóztak, iszonyú vihar tört rájuk, és a partra sodorta őket. Hajóik összetörtek, nem tudtak hát hazajutni Krétára, hanem megalapították Hüria városát, és ott telepedtek le. Így lettek a krétaiak iapügiai messzapioszokká, így lettek a szigetlakók szárazföldiekké. Hüriából kiindulva aztán több gyarmatot is alapítottak, amelyeket később a tarasziak megpróbáltak elfoglalni, de súlyos vereséget szenvedtek. Tudomásunk szerint ez volt a hellének között a legnagyobb vérfürdő, és alaposan megritkította Rhégion, valamint Tarasz lakosságát. A rhégioniak közül, akik Miküthosznak, Khoirosz fiának kényszerítésére vittek segítséget a tarasziaknak, háromezer ember veszett oda, hogy a tarasziak hány embert vesztettek, azt pedig meg sem tudjuk mondani. Ez a Miküthosz Anaxilaosz szolgálatában állt, s ura kormányzóként hagyta hátra Rhégionban, de amikor a rhégioniak elűzték, az arkadiai Tegeában telepedett le. Az Olümpiában álló szobrok közül nagyon sok az ő keze munkája.
171. De Taraszról és Rhégionról csak mellékesen emlékeztem meg munkámban. Minthogy tehát Kréta lakossága erősen megfogyatkozott, igen sok ember, elsősorban hellén, költözött oda, legalábbis így mondják a praiszosziak. A trójai háború a Minósz utáni harmadik nemzedék idejében tört ki; ebben a krétaiak mint Menelaosz szövetségesei igazán nem bizonyultak hitványnak.44 Amikor pedig hazatértek Trója alól, őket magukat és nyájaikat éhínség és ragály sújtotta, úgyhogy Kréta lakossága másodízben is meggyérült. Újabb telepesek költöztek be, úgyhogy a helyben maradtakat is számítva jelenleg a harmadik népcsoport lakja a szigetet.45 Nos, erre utalt hát a Püthia figyelmeztetése, és a krétaiak, noha szívesen tették volna, nem küldtek segítséget a helléneknek.
172. A thesszaliaiak kezdetben csak kényszerből voltak a médek pártján, mert nagyon nem fúlt a foguk az Aleuada nemzetség mesterkedéseihez.46 Mikor azonban megtudták, hogy a perzsák készülnek átkelni Európába, követeket küldtek az Iszthmoszra. Mert ott gyűltek össze azoknak a hellén városoknak a küldöttei, amelyek a szívükön viselték Hellasz sorsát. Az odaérkezett thesszaliai küldöttek a következőket mondták: "Hellén férfiak! Ha távol akarjuk tartani a háborút Thesszaliától és egész Hellasztól, meg kell védelmeznünk az Olümposz bejáratát. Mi készek vagyunk rá, hogy részt vegyünk a védelemben, nektek pedig nagy sereget kell küldenetek, mert ha nem, tudjátok meg: meghódolunk a perzsáknak, hiszen nem volna méltányos, hogy mi, akik oly távol lakunk a többi helléntől, feláldozzuk magunkat a ti érdekeitekért. Ha segíttek, hiába is kényszeríttek, mert az erőszak sem tesz erősebbé. Akkor majd mi gondoskodunk róla, hogy megvédelmezzük magunkat." Így beszéltek a thesszaliaiak.
173. A hellének ezért úgy döntöttek, hogy a tengeren át gyalogos csapatokat küldenek Thesszaliába a szoros megvédésére. Amikor összegyűlt a haderő, átkelt az Euriposzon, partra szállt az akhaiai47 Aloszban, a hajókat a parton hagyva elindult Thesszaliába, és eljutott a Tempé-szoroshoz, amely a Péneiosz folyó mentén, az Olümposz és Ossza-hegység közt vezet Makedónia alacsonyabban fekvő részéről Thesszaliába. A mintegy tízezer főnyi hellén sereg itt tábort vert, s csatlakozott hozzájuk a thesszaliai lovasság is. A lakedaimóniak vezére Euainetosz, Karénosz fia volt, akit, noha nem tartozott a királyi családba, beválasztottak a polemarkhoszok közé, az athéniaké pedig Themisztoklész, Neoklész fia. De csak néhány napot töltöttek itt, mert a makedón Alexandrosz, Amüntasz fia követekkel megüzente nekik, hogy menjenek el és ne várják meg, amíg az ellenség a szorosban támad rájuk és elsöpri őket, s közben megüzente az ellenséges haderő nagyságát s a hajók számát is. A hellének megfogadták a tanácsot, mert jónak találták és mert bíztak a makedónok jóindulatában. Én azonban azt hiszem, hogy döntésükben a félelem is közrejátszott. Megtudták ugyanis, hogy Thesszaliába egy másik Út is vezet, méghozzá Makedónia felső részén, a perrhaiboszok földjén keresztül, Gonnosz városa közelében. (Xerxész hadserege csakugyan azon az Úton hatolt be Thesszaliába.) A hellének tehát levonultak a partra a hajókhoz, és visszatértek az Iszthmoszra.
174. A hellén sereg akkor ment Thesszaliába, amikor a király már Abüdoszban volt és készült átkelni Ázsiából Európába. A szövetségeseiktől így cserbenhagyott thesszaliaiak egy percig sem haboztak, hanem azonnal átpártoltak a médekhez, és a háború folyamán sok hasznos szolgálatot tettek a királynak.
175. Visszatérve az Iszthmoszra arról tanácskoztak a hellének, hogy – figyelembe véve Alexandrosz tanácsát – hol és hogyan ütközzenek meg az ellenséggel. Az a vélemény győzött, hogy a Thermopülai-szorost fogják elfoglalni, mert ez egyrészt keskenyebb a Thesszaliába vezető átjárónál, másrészt közelebb esik a hellén földhöz. Azt a gyalogösvényt, ahol a hellének utóbb csapdába estek, ekkor még nem ismerték, a trakhisziak mutatták meg nekik, amikor a hellén csapatok Thermopülaihoz érkeztek. Úgy határoztak tehát, hogy ezt a szorost védik meg, és itt akadályozzák meg a barbárok betörését Hellaszba, továbbá, hogy a hajóhad a Hisztiaiótisz területén lévő Artemiszionhoz vitorlázik, mert ez a két hely olyan közel van, hogy a két sereg tudomást szerezhet egymásról. A két vidék fekvése pedig a következő.
176. Nézzük először az Artemisziont. A hatalmas Thrák-tenger egyre jobban bezárul, és Szkiathosz szigete, valamint a magnésziai szárazföld között keskeny tengerszorossá szűkül. Ez a keskeny szoros vezet az Artemiszionhoz, amely már az euboiai parton emelkedik, előtte Artemisz szentélyével. Ami pedig a Trakhiszon át Hellaszba vezető átjárót illeti, az a legkeskenyebb részén fél plethron. Mindazonáltal nem itt van a vidék legkeskenyebb pontja, hanem máshol: a Thermopülai-szoros előtt, illetve után, itt ugyanis, Alpénoinál, csak egyetlen szekér fér el az úton, s ugyanígy Thermopülai fölött, a Phoinix folyó közelében, Anthélé városánál is.48 Thermopülaitól nyugatra egy megmászhatatlan, meredek, magas hegy emelkedik, amely egészen az Oita-hegységig nyúlik, s az utat keletre a tenger és iszapos területek szegélyezik. A szorosban fürdésre is alkalmas melegforrások fakadnak, amelyeket az ott lakók "Fazekak"-nak neveznek, és a közelükben Héraklész-oltár áll. A szorost valamikor fal zárta el, amelyen kapu is volt. Ezt a falat a phókisziak építették, védekezésül a thesszaliaiak ellen, akik Theszprótiából aiol földre költöztek, és ma is ott laknak. Ezenkívül a források vizét is a bejárathoz vezették, hogy a talajt iszapossá tegyék, vagyis minden lehetőt elkövettek, hogy a thesszaliaiak be ne törhessenek az ő területükre. De a fal régen épült, és a legnagyobb részét kikezdte az idő. Ezért elhatározták, hogy helyreállítják, és így elzárják a barbárok elől az utat Hellasz felé. Közelben van egy Alpénoi nevű falu: a hellének úgy tervezték, hogy onnan fognak gondoskodni a védősereg ellátásáról.
177. Úgy találták hát, hogy ezek a helyek a legalkalmasabbak. Mindent megbeszélvén arra a véleményre jutottak, hogy a barbárok itt sem nagy tömegüket, sem lovasságukat nem fogják tudni érvényesíteni, ezért úgy határoztak, hogy itt szállnak szembe a Hellaszra törő sereggel. Mikor megérkezett a hír, hogy a perzsák már Pieriában járnak, feloszlatták az iszthmoszi gyűlést, és útra keltek: részint a szárazföldön Thermopülaihoz, részint a tengeren Artemiszionhoz.
178. Miközben a hellének a haditerv szerint felsorakoztak a védelemre, Delphoi lakói, önmagukat és Hellaszt egyaránt féltve, jóslatot kértek az istentől, és azt a választ kapták, hogy fohászkodjanak a szelekhez,49 mert azok lesznek Hellasz leghathatósabb szövetségesei. A delphoiak azonnal tudatták a jóslatot a szabadságukat féltő hellénekkel, amivel örök hálára kötelezték őket, mert ők is tartottak a barbároktól. Delphoi lakói ezután oltárt is emeltek a szeleknek Thüiában, Képhiszosz leányának, Thüiának szent ligetében – róla kapta a vidék a nevét –, és áldozatot mutattak be nekik. Delphoi lakói e jóslat értelmében mind a mai napig engesztelő áldozatokat mutatnak be a szeleknek.
179. Xerxész hajóhada pedig elindult Therma városától, s a tíz leggyorsabb hajót előreküldték Szkiathoszhoz, ahol három hellén hajó állt őrt: egy troizéni, egy aiginai és egy attikai. Amikor észrevették a barbárok közeledését, hanyatt-homlok elmenekültek.
180. A barbárok tüstént üldözőbe vették őket, és el is fogták a Préxinosz parancsnoksága alatt álló troizéni hajót; kiválasztottak egy daliás férfit a legénységből, a hajó orrába hurcolták és megölték. Jó előjelnek tekintették, hogy az első hellén foglyuk ilyen rendkívül szép ember. A meggyilkoltnak különben León volt a neve, és meglehet, hogy végzetét nevének köszönhette.50
181. Az aiginai hajón azonban, amelynek Aszónidész volt a kapitánya, heves küzdelem alakult ki. A legénységből különösen Pütheasz, Iszkhenoosz fia harcolt halálmegvető bátorsággal, és a hajó elfogása után sem adta meg magát, amíg csak egész testét el nem borították a sebek. Végül összeesett, de volt még benne élet, úgyhogy a fedélzeten harcoló perzsák gondozásukba vették és ápolni kezdték a hőst: sebeit mirhával kenegették, bekötözték a legfinomabb büsszoszvászonnal, és a perzsa táborba visszatérve is jól bántak vele, és a csodálatos bátorság példájaként mutogatták az egész hadsereg előtt. A többieket viszont, akiket ezen a hajón elfogtak, egytől egyig rabszolgává tették.
182. Két hajót tehát sikerült elfoglalnia a barbároknak, de a harmadik, amelynek az athéni Phormosz volt a kapitánya, elmenekült, és a Péneiosz torkolatánál partra futott. A hajót magát aztán elfogták a barbárok, de a legénységet nem, mert az athéniak partra futtatván a hajót, elmenekültek, és Thesszalián keresztül visszagyalogoltak Athénba.
183. Az Artemiszionnál horgonyzó hellének minderről a Szkiathoszról leadott tűzjelekből értesültek. Ijedtükben az Artemisziontól Khalkiszba hajóztak, azzal a céllal, hogy megvédjék az Euriposzt, Euboia magaslatain pedig őrszemeket hagytak hátra. Az említett tíz barbár hajó közül három elment ahhoz a Mürméx nevű sziklazátonyhoz, amely Szkiathosz és Magnészia között van, és felállította rajta a magával vitt kőoszlopot. Minthogy így a hajóút már biztonságos volt, az egész hajóhad felkerekedett Thermától, ahonnan a király tizenegy nappal korábban már eltávozott. A zátonyra egyébként a szküroszi Pammón hívta fel a figyelmet. Egynapi hajóút után elértek a Magnészia területén fekvő Szépiasz városához, illetve a Kaszthania városa és a Szépiasz-hegyfok között húzódó partvidékhez.
184. Veszteség nélkül ért ide és Thermopülaihoz a sereg, melynek nagysága, számításom szerint, a következő lehetett. Ázsiából ezerkétszázhét hajó érkezett: ha egy hajóra kétszáz embert számítunk, a sokféle népből összeverődött legénység létszáma úgy kétszáznegyvenegyezer-négyszázra rúgott. Minden nép hajóin a saját katonáikon kívül harminc perzsa, méd vagy szaka katona is tartózkodott, ezek létszáma összesen harminchatezer-kétszáztíz fő volt. E két számhoz azonban még hozzá kell adnunk az ötvenevezős gályák legénységét is, méghozzá úgy, hogy egy-egy hajónál átlagosan nyolcvan emberrel számolunk. Mint már említettem, ilyen hajóból háromezer volt, összesen tehát kétszáznegyvenezer ember tartózkodott rajtuk. Ez volt az ázsiai hajóhad katonáinak száma, vagyis összesen ötszáztizenhétezer-hatszáztíz ember. A szárazföldi haderő, mint említettem, egymillió-hétszázezer gyalogosból és nyolcvanezer lovasból állt. Ehhez még hozzá kell számlálnunk a teveháton jött arab harcosokat, valamint a harci szekeret hajtó libüaiakat, akiknek száma húszezer lehetett. Ha összeadjuk a szárazföldi és a tengeri haderő létszámát, kétmillió-háromszáztizenhétezer-hatszáztíz fő a végeredmény. Ez tehát az Ázsiából érkezett hadsereg, nem számítva a sereget kísérő szolgákat, valamint az élelemszállító hajókat és azok legénységét.51
185. Az eddig mondott számokat ki kell egészítenünk az Európából hadra kelt csapatok számadataival, amelyeket becslés alapján próbálok meghatározni. A Thrákiában és a thrák partok mentén húzódó szigeteken lakó hellének százhúsz hajót küldtek, ezeknek legénysége mintegy huszonnégyezer ember lehetett. A gyalogos csapatok, amelyeket a thrákok, a paiónok, az eordoszok, a bottiaiaiak, a khalkidikéiek, a brügoszok, a pieriaiak, a makedónok, a perrhaiboszok, az eniének, a dolopszok, a magnésziaiak, az akhaioszok és a tengerparti thrák népek állítottak ki, együttesen mintegy háromszázezer főt számláltak. Ha ezt a számot hozzáadjuk az ázsiai csapatok létszámához, a harcosok teljes száma kétmillió-hatszáznegyvenegyezer-hatszáztízet tett ki.
186. Ennyien voltak tehát a fegyveres harcosok. De ugyanennyien, sőt valószínűleg még többen azok, akik a szekereket kísérték, az élelmet szállító bárkák legénységét adták, vagy a nem közvetlenül a hajóhad kötelékébe tartozó hajókon jöttek. Feltéve tehát, hogy ezek száma nem volt kevesebb a harcosokénál, és hozzáadva a sereg létszámához, arra az eredményre jutunk, hogy Xerxész, Dareiosz fia összesen ötmillió-kétszáznyolcvanháromezer-kétszázhúsz embert vezetett a Szépiaszhoz és Thermopülaihoz.
187. Xerxész tehát mindent egybevetve ekkora haderőnek parancsolt. A kenyérsütő asszonyok, az ágyasok és a heréltek számát azonban senki nem tudná pontosan meghatározni, de azt sem, hogy mennyi volt a szarvasmarha és az egyéb igásállat, nem szólva az indiai kutyákról, mert azt aztán igazán lehetetlenség volna megállapítani. Ezért nem is csodálkozom rajta, hogy a sereg kiapasztotta a folyók vizét, inkább azt tartom bámulatra méltónak, hogyan tudták élelemmel ellátni ezt a töméntelen embert. Ha egy ember napi fejadagját egy khoinix búzának veszem, akkor is napi száztízezer-háromszáznegyven medimnoszt fogyasztott el a sereg, nem számítva a nőket, a herélteket és a kutyákat. De a sokszázezer között egyetlenegy ember sem akadt, aki szépségben vagy magasságban felülmúlta volna Xerxészt, és méltóbbnak látszott volna ekkora hatalomra.
188. A hajóhad felkerekedett és meg sem állt addig a magnésziai partvidékig, mely Kaszthania városa és a Szépiasz-hegyfok között terül el. Az első hajók egész a part mellé húzódtak, a többi mögöttük vetett horgonyt. Mivel ez a partszakasz nem volt hosszú, a hajók nyolcasával álltak egymás mellett, orral a tenger felé fordulva. Egy éjszakát töltöttek itt, másnap hajnalra azonban a szélcsendet és a derűs időt irtózatos vihar váltotta fel, felkorbácsolta a tengert az északkeleti szélvész, amelyet az itt lakók hellészpontoszi szélnek neveznek. Akik idejében észrevették a vihart és jó helyen horgonyoztak, még partra vonták hajóikat, és miközben a hajókat megmentették, maguk is megmenekültek. De azok a hajók, amelyeket a nyílt tengeren kapott el a vihar, részben az Ipnoi nevű pélioni sziklákra sodródtak, részben a partra vetődtek, és összetörtek, vagy közvetlenül a Szépiasz-hegyfoknál, vagy Meliboia és Kaszthania városa mellett, mert az orkán ereje valóban rendkívüli volt.
189. Úgy mesélik, hogy az athéniak egy jóslat intésére Boreaszhoz52 folyamodtak, egy másik jóslat viszont arra szólította fel őket, hogy a sógoruk segítségét kérjék. A hellén mítosz szerint ugyanis Boreasz az attikai Óreithüiának, Erekhtheusz leányának a férje, és ennek alapján, mint mondják, az athéniak Boreaszt a sógoruknak tartják. Amikor tehát az athéniak az euboiai Khalkisznál horgonyoztak, egyszer csak észrevették a közeledő vihart, s ekkor – vagy talán már korábban is – áldozatokat mutattak be Boreasznak meg Óreithüiának, és kérték őket, hogy segítsenek és pusztítsák el a barbárok hajóit, úgy, ahogy egyszer az Athósznál már megtették. Hogy aztán valóban a könyörgés hatására zúdult-e Boreasz a barbár hajókra, azt bizony nem tudom megmondani. Mindenesetre az athéniak azt állítják, hogy, miként korábban, most is Boreasz sietett a segítségükre. Amikor hazatértek, nyomban szentélyt emeltek Boreasznak az Ilisszosz folyó partján.
190. Ebben a viharban a legszerényebb becslés szerint is legalább négyszáz hajó pusztult el, és számtalan ember és mérhetetlenül sok érték veszett oda velük együtt. A magnésziai Ameinoklészt, Krétinész fiát viszont, akinek a Szépiasz-hegyfok mellett volt birtoka, dúsgazdag emberré tette ez a szerencsétlenség, mert összeszedte a partra vetődött arany- és ezüstkelyheket, és megtalálta a perzsa pénzesládákat is. Ily módon rengeteg más érték is a birtokába került, s noha nagy vagyonra tett szert, nem minden dolgában volt ilyen szerencsés: örökös bánat nyomta a szívét, mert véletlenül megölte saját fiát.
191. Az elpusztult gabonaszállító hajók és egyéb vízi járművek számát meg sem lehetett állapítani. A hajóhad vezérei tartottak tőle, hogy a thesszaliaiak kihasználják nehéz helyzetüket és megtámadják őket, ezért magas kerítést emeltettek az összetört hajók körül. A vihar három napon át tombolt, csak ekkor tudták lecsendesíteni a mágusok halotti áldozatokkal és varázslatokkal, továbbá Thetisznek és a Néréiszeknek bemutatott áldozatokkal, bár az is lehet, hogy az orkán nem az ő közbenjárásukra, hanem magától csillapodott le. Thetisznek azért mutattak be áldozatot, mert az iónoktól hallották, hogy erről a vidékről rabolta el az istennőt Péleusz, és hogy az egész Szépiasz-hegyfok az ő és a többi Néréisz szent helye.
192. A vihar tehát a negyedik napon lecsillapodott. A hellén őrök két nappal a vihar kitörése után lesiettek az euboiai magaslatokról, és hírül adták a perzsa hajók pusztulását. A hellének a hír hallatán mutattak be a Megmentő Poszeidónnak, majd nyomban visszatértek az Artemiszionhoz, abban a reményben, hogy ott már csak néhány hajó fog velük szembeszállni.
193. Immáron másodízben vetettek horgonyt az Artemiszionnál, s attól fogva nevezik mind a mai napig Poszeidónt a Megmentőnek. A barbárok pedig, a szél elcsitultán, a hullámok elsimultán, a part mellett evezve megkerülték a magnésziai hegyfokot, majd egyenesen behatoltak a Pagaszai városáig nyúló öbölbe. Ennek az öbölnek a magnésziai oldalán van az a hely, ahol Iaszón és társai, az Argón a kolkhiszi Aia felé hajózva az aranygyapjúért, állítólag kiküldték vízért a partra, majd otthagyták Héraklészt. Mert itt akartak vizet felvenni, hogy aztán folytassák útjukat a tengeren, ezért ennek a helynek ma is Aphetai53 a neve. S most itt vetettek horgonyt Xerxész hajói.
194. A perzsa hajóhad leghátul haladó tizenöt hajójáról azonban véletlenül megpillantotta valaki az Artemiszionnál horgonyzó hellén hajókat. Abban a hiszemben, hogy bajtársaikat látják, odaeveztek hozzájuk, és így az ellenség kezébe kerültek. A tizenöt hajó parancsnoka Szandókész, Thamasziosz fia, az aioliszi Kümé kormányzója, egykori királyi bíró volt, akit Dareiosz egyszer karóba akart húzni, mert megvesztegettetve igazságtalan ítéletet hozott. Már ott függött a karón, amikor Dareiosz, még egyszer végiggondolva, úgy találta, hogy Szandókész több szolgálatot tett a királyi háznak, mint amennyit vétkezett. Belátva, hogy elhamarkodottan és nem bölcsen ítélkezett, elengedte Szandókészt. Akkor tehát megmenekült Dareiosz büntetésétől, most azonban, hogy egyenesen a hellén hajók közé evezett, másodszor már nem kerülhette el végzetét. Mikor ugyanis a hellének meglátták a feléjük tartó perzsákat, és észrevették a tévedésüket, rájuk támadtak és egykettőre elfogták őket.
195. Az egyik hajón Aridólisz, a kariai Alabanda türannosza esett fogságba, egy másikon Penthülosz, Démonoosz fia, paphoszi hadvezér, aki tizenkét hajó parancsnokaként indult útnak, de tizenegyet a Szépiasz mellett kitört viharban elvesztett, úgyhogy egyetlen megmaradt hajóján került az ellenség kezére, amikor az Artemiszionlioz eveztek. A hellének kihallgatták a foglyokat, s amikor megtudták Xerxészről mindazt, amire kíváncsiak voltak, láncra verve a korinthoszi Iszthmoszra küldték őket.
196. A barbár hajóhad, annak a tizenöt hajónak a kivételével, amelynek, mint mondtam, Szandókész volt a vezére, megérkezett Aphetaihoz. Közben Xerxész a szárazföldi sereggel átvonult Thesszalián és Akhaián,54 és már három nappal korábban betört Malisz földjére, itt lóversenyt rendezett, amelyen saját paripáin kívül thesszaliai lovakat is indított. Azt hallotta ugyanis, hogy egész Hellaszban ezek a legjobb lovak, de a versenyben a hellén paripák bizony lemaradtak. A thesszaliai folyók közül egyedül az Onokhónosz nem tudott elég vizet adni a seregnek, Akhaiában viszont még a legnagyobb folyó, az Apidanosz vize is kevésnek bizonyult.
197. Amikor Xerxész megérkezett az akhaiai Aloszba, meghallotta útikalauzaitól, akik mindenről tájékoztatni akarták, a Zeusz Laphüsztiosz szentélyéhez fűződő helyi mondát:55 hogyan tervelte ki Athamasz, Aiolosz fia Inóval együtt Phrixosz elpusztítását, és milyen büntetést szabtak az akhaioszok egy jóslat alapján Phrixosz utódaira. A család legidősebb tagjának megtiltották, hogy belépjen a léitonba (az akhaioszok így nevezik a tanácsházát), és őröket állítottak a ház elé, mert ha mégis belépett, csak úgy jöhetett ki, ha feláldozták. Elbeszélték, hogy hogyan menekültek félelmükben más országokba az áldozatra szántak, s ha később mégis visszatértek, hogyan hurcolták a tanácsházba és hogyan áldozták fel őket. Azt is elmondták, hogyan kísérték el az oltárig a szalagokkal feldíszített áldozatokat. Azért rótták ki ezt a büntetést Phrixosz fiának, Kütisszórosznak az utódaira, mert amikor egy jóslat alapján fel akarták áldozni Athamaszt, Aiolosz fiát, hogy megtisztítsák földjüket a bűnöktől, Kütisszórosz a kolkhiszi Aiából visszatérve megmentette. Ezzel a tettével azonban a tulajdon utódai ellen fordította az istenek haragját. Amikor Xerxész meghallgatta ezt a történetet, nem lépett be a ligetbe, és a seregnek is megtiltotta a belépést. Ugyanígy tiszteletben tartotta Athamasz leszármazottainak hajlékát és szent ligetét is.
198. Ezek történtek Thesszaliában és Akhaiában. Innen Xerxész Maliszba vonult a tengeröböl partján, ahol mindennap van apály és dagály. Az öböl körül sík terület húzódik, az egyik oldalon igen szélesen, a másikon keskeny sávban. Malisz földjét magas és járhatatlan hegyek, az úgynevezett Trakhiszi Sziklák fogják közre. Akhaiából jövet az öböl partján az első város Antiküra, mellette ömlik a tengerbe a Szperkheiosz folyó az eniének földjén. Innen mintegy húszsztadionnyira található a Dürasz nevű folyó, amely a monda szerint azért tört fel a földből, hogy a lángokban égő Héraklészon segítsen. Újabb húszsztadionnyira van egy másik folyó, a Melasz.
199. A Melasztól öt sztadionra fekszik Trakhisz városa. Az egész vidéken itt a legnagyobb a távolság a hegyek és a tenger között. Trakhisz a hegyek lábánál épült. A síkság szélessége körülbelül huszonkétezer plethron. A Trakhisz határát övező hegységben, a várostól délre húzódik egy szakadék, azon folyik keresztül az Aszóposz folyó, és a hegy lábánál folytatja útját.
200. Az Aszóposztól délre van egy kisebb folyó, a Phoinix, amely ugyanabban a hegységben ered, és az Aszóposzba Az Út a legjobban a Phoinix mellett szűkül össze, egyszerre csak egy szekér fér el rajta. A Phoinixtól tizenöt sztadionra fekszik Thermopülai, közben van még az Anthélé nevű falu, amely mellett az Aszóposz a tengerbe ömlik. A falu körül széles síkság terül el, itt áll Démétér Amphiktüonisz szentélye, amely az amphiktüonia gyülekezőhelye, és magának Amphiktüónnak a temploma.
201. Xerxész király tehát a maliszi Trakhisz közelében táborozott le seregével, a hellének pedig a szorosban helyezkedtek el. Ezt a helyet a legtöbb hellén Thermopülai néven ismeri, de az ottaniak és a szomszédban lakók csak Pülainak emlegetik. Itt állapodott meg tehát a két sereg, és Xerxész a Trakhisztól északra fekvő, a hellének pedig a Trakhisztól délre fekvő, az itteni szárazföld felé néző területeket tartották a kezükben.
202. A hellének közül a következők várták itt a perzsát: háromszáz nehézfegyverzetű jött Spártából, ötszáz-ötszáz – összesen ezer – Tegeából és Mantineiából, az arkadiai Orkhomenoszból százhúsz, Arkadia többi városából ezer. Ennyien voltak tehát az arkadiaiak. Korinthoszból négyszázan jöttek, Phliuszból kétszázan, Mükénéből nyolcvanan; ezek voltak a peloponnészosziak. A boiótok közül Theszpiaiból hétszázan, Thébaiból négyszázan csatlakoztak hozzájuk.
203. Mozgósították ezenkívül az opuszi lokrisziak teljes haderejét, valamint ezer pliókiszit, akik eleget is tettek a felszólításnak. A küldöttek, akik a hellének üzenetét vitték hozzájuk, megmondták, hogy ők csak a többiek előőrseként érkeztek, a teljes szövetséges sereg mindennap várható, s hogy a tengert athéniak, aiginaiak és a hajóhadba beosztott egyéb katonák védik, és nem kell félniük, hiszen Hellaszt nem isten támadta meg, csak egy ember, és nincsen halandó, de nem is lesz soha, akire a végzet születésétől kezdve ne mért volna bajokat is, a legnagyobbakra leginkább; mivel tehát mostani támadójuk halandó, szükségképpen őt is el fogja hagyni a dicsőség. E szavak meghallgatása után a lokrisziak és phókisziak segítséget küldtek Trakhiszba.
204. Minden város csapatának megvolt a maga vezére, de a legnagyobb tekintélyt az egész hadsereg fővezére, a lakedaimóni Leónidasz vívta ki, akinek apja Anaxandridész volt, Anaxandridészé León, azé Eurükratidész, azé Anaxandrosz, azé Eurükratész, azé Polüdórosz, azé Alkamenész, azé Téleklosz, azé Arkhelaosz, azé Hégészilaosz, azé Dorüsszosz, azé Leóbótész, azé Ekhesztratosz, azé Agisz, azé Eurüszthenész, azé Arisztodémosz, azé Arisztomakhosz, azé Kleodaiosz, azé Hüllosz, Hülloszé pedig Héraklész. Leónidasz váratlanul szerezte meg a spártai királyi méltóságot.
205. Mivel volt két idősebb testvére, Kleomenész és Dórieusz, sosem gondolt rá, hogy valaha is övé lesz a trón. Kleomenész azonban fiú utód nélkül halt meg, és Dórieusz is meghalt, mégpedig Szicíliában. Így hát Leónidaszra szállt a királyi méltóság, mert idősebb volt Kleombrotosznál, Anaxandridész legifjabb fiánál, továbbá, mert Kleomenész leánya volt a felesége. Így tehát ő vonult Thermopülaihoz a királynak járó háromszáz harcossal, s ezeket olyan emberek közül választotta ki, akiknek már voltak gyermekei. Magához vette a thébaiakat is: róluk az előbb beszéltem, vezérük Leontiadész, Eurümakhosz fia volt. A hellének közül egyedül őket akarta Leónidasz maga mellé venni, mert médbarátsággal vádolták őket. Ezért hát megmondta nekik, hogy vegyenek részt a háborúban, és kíváncsian várta, hogy küldenek-e katonákat, vagy nyíltan megtagadják a hellén szövetséget. A thébaiak küldtek ugyan harcosokat, de közben más terveket forraltak.
206. A spártaiak azért küldték ki előőrsnek Leónidasz csapatát, hogy láttukra a többi szövetséges is hadba vonuljon, és ne pártoljon át a médekhez, ha azt hallják, hogy késlekednek a spártaiak, akiket visszatartott a Karneia ünnepe, és úgy tervezték, hogy ha megülték az ünnepet, Spártában őrséget hagyva, az egész sereget nyomban útnak indítják.56 De a többi szövetséges is hasonlóképpen gondolkodott, mert a mondott események idején voltak olümpiai játékok is. Így hát valamennyien csak előőrsöket küldtek, mert nem hitték volna, hogy olyan hamar eldől a thermopülai ütközet.
207. Ezt tervezték hát a szövetségesek. A Thermopülainél állomásozó hellének pedig a perzsa betörés fenyegető közeledésére azt kezdték fontolgatni, hogy nem kellene-e visszavonulniuk. A többi peloponnészoszi azt javasolta, hogy húzódjanak vissza a Peloponnészoszra, és szállják meg az Iszthmoszt, de a phókisziak és lokrisziak elutasították a javaslatot, mire Leónidasz is úgy döntött, hogy maradjanak ott helyben, és követek útján kérjenek segítséget a városoktól, mert ők kevesen vannak ahhoz, hogy a méd sereget feltartóztassák.
208. Miközben ezen vitatkoztak, Xerxész lovas felderítőt küldött, hogy kilesse, hányan vannak a hellének és mit csinálnak. Még Thesszaliában meghallotta ugyanis, hogy csak kis sereg gyűlt össze a lakedaimóniak és Leónidasz, Héraklész sarja vezérletével. Amikor a lovas odaérkezett és körülnézett, nem látta be az egész sereget, mert azok a hellének, akik az újjáépített és őrséggel megrakott falak mögött voltak, nem látszottak, így a felderítő csak azokat figyelhette rneg, akik kívül voltak, a falakon kívül táboroztak. Történetesen a lakedaimóniak éppen kívül voltak, a perzsa tehát megfigyelte, hogy egyesek testgyakorlatokat végeznek, mások meg a hajukat fésülgetik. Ezen a látványon nagyon elcsodálkozott, aztán megszámolta, hányan vannak, majd amikor mindent pontosan végignézett, nyugodtan visszalovagolt. Senki nem üldözte, rá sem hederítettek. Visszatérvén jelentette Xerxésznek, amit látott.
209. Xerxész azonban, végighallgatván a felderítőt, nem tudta felfogni, hogy ezek az emberek élethalálharcra készülődnek, hanem, minthogy viselkedésüket nevetségesnek tartotta, a táborában tartózkodó Démaratoszért, Arisztón fiáért küldött. Amikor megjött, sorban mindenről kifaggatta, mert szeretett volna a végére járni, hogy mit jelent a lakedaimóniak viselkedése. Démaratosz így válaszolt: "Már beszéltem neked ezekről az emberekről korábban, mikor megindultunk Hellasz ellen. Te azonban kinevetted a szavaimat, amikor kifejtettem, hogy mire számíthatunk. Márpedig a legfőbb törekvésem, királyom, hogy az igazságot tárjam föl előtted. Nos, hallgass meg még egyszer. Ezek a férfiak azért jöttek és arra készülődnek, hogy megküzdjenek velünk a szorosban. Az a szokás náluk, hogy mikor veszély fenyegeti az életüket, feldíszítik a fejüket. Tudd hát meg, királyom, hogy ha legyőzöd őket, valamint a Spártában maradt társaikat, nincs többé nép, amely szembeszállna veled. Most ugyanis a legszebb hellén királyság és legbátrabb férfiak ellen vonulsz." Xerxész nem hitte, amit hallott, és Újra megkérdezte Démaratosztól, hogy miképpen fog ez a kis sereg az ő haderejével szembeszállni. "Királyom – felelte Démaratosz bánj velem hazug ember módjára, ha nem úgy lesz, ahogy előre megmondtam!"
210. De hiába beszélt, nem tudta meggyőzni Xerxészt. A király még négy napig várta, hogy a hellének elmenekülnek. Mikor pedig az ötödik napon sem mentek el, amit a király szemtelenségnek és őrültségnek tartott, haragjában a médeket és a kissziaiakat küldte ellenük, és megparancsolta, hogy élve vigyék őket elébe. A médek megrohamozták a helléneket, sok emberük elesett, akik helyébe mások léptek, de így sem sikerült visszaszorítaniuk a helléneket, pedig egyre több embert veszítettek. S világossá vált mindenki, nem utolsósorban a király előtt, hogy a seregében sok az ember, de kevés a férfi. A csata egész nap tartott.
211. Miután a médek csúfos vereséget szenvedtek, visszavonultak, és a király a Hüdarnész vezérlete alatt álló halhatatlanokat szólította elő, mert azt hitte, hogy ezek majd gyorsan elintézik az ellenséget. De összecsapván ezek sem jártak jobban, mint a médek, mivel szűk helyen kellett harcolniuk a hellénekénél rövidebb dárdákkal, és hiába voltak többen, nem tudták kihasználni ezt az előnyüket. A lakedaimóniak példamutatóan harcoltak, nemegyszer ügyesebbnek bizonyultak a harcban tapasztalatlanabb ellenfeleiknél: például hátat fordítottak nekik, és úgy tettek, mintha megfutamodnának, s amikor a barbárok zajjal-diadalordítással üldözőbe vették és már-már utolérték őket, szembefordultak a perzsákkal, és nagy vérfürdőt rendeztek köztük. A spártaiak is elvesztették néhány emberüket. Minthogy a perzsák látták, hogy sehogy sem tudják elfoglalni a szorost, hiába támadnak akár csapatonként, akár az egész sereggel, visszavonultak.
212. Azt mondják, amíg a király a csatát figyelte, háromszor is felugrott trónszékéről, annyira aggódott a seregéért. Ezen a napon tehát így harcoltak, de a barbárok másnap sem értek el több sikert. Azt remélték, hogy a hellének olyan kevesen vannak és olyan súlyos veszteségeket szenvedtek, hogy nem tudnak velük szembeszállni, ezért Újra csatát nyitottak. De a hellének csapatokba osztva, törzsek szerinti rendben felálltak, és egymást felváltva harcoltak, kivéve a phókisziakat. Őket ugyanis a hegyre rendelték, hogy az ösvényt őrizzék. A perzsák, látva, hogy nem tudnak többet elérni, mint az előző nap, visszavonultak.
213. A király teljesen tanácstalan volt. Ekkor azonban elébe járult egy maliszi ember, Epialtesz57, Eurüdémosz fia. Nagy jutalom reményében elárulta a királynak a hegyen át a Thermopülaihoz vezető gyalogösvényt, és ezzel elveszejtette a hellén védőket. Ez az Epialtész később, a lakedaimóniak bosszújától tartva, Thesszaliába menekült, és a Pülaiban összegyűlt pülagoroszok vérdíjat tűztek a fejére. Később, mikor visszatért Antikürába, egy Athénadész nevű trakhiszi ember megölte ‑ nem az árulásáért, hanem más okból, amiről majd később beszélek. A lakedaimóniak így is megjutalmazták Athénadészt a tettéért. Így halt meg tehát később Epialtész.
214. Egy másik változat szerint a karüsztoszi Onétész, Phanagorasz fia és az antikürai Korüdallosz fedte fel az ösvényt a király előtt, s a perzsák az ő kalauzolásukkal kerülték meg a hegyet, én azonban ezt nem hiszem. Mert hiszen kétségtelen tény, hogy a hellén pülagoroszok, akik alaposan utánajártak az ügynek, nem Onétész és Korüdallosz fejére tűztek vérdíjat, hanem a trakhiszi Epialtészéra. Azt is tudjuk, hogy Epialtésznak emiatt kellett elmenekülnie. Meglehet, Onétész, aki ugyan nem volt maliszi, sokszor járt arra, és ismerte az utat, mindazonáltal a perzsákat Epialtész vezette körbe az ösvényen, és én őt tartom bűnösnek.
215. Xerxész örömmel fogadta Epialtész ajánlatát, és elküldte vele Hüdarnészt és seregét. Lámpagyújtáskor indultak el a táborból. Ezt az ösvényt egykor a malisziak fedezték fel, s rajta vezették a thesszaliaiakat a phókisziak ellen, mikor a phókisziak fallal zárták el a szorost, mert távol akarták tartani maguktól a háborút. A malisziak tehát régóta tudtak az ösvényről, de nem használták.
216. Az ösvény a hasadékon átfolyó Aszóposz völgyében indul (a hegynek és az ösvénynek egyaránt Anopaia a neve), átvezet a hegygerincen, és Alpénoi városánál ér véget. Maliszból jövet ez az első lokriszi város, amely a Melampügosz nevű sziklánál s a Kerkópok Székeinél fekszik; itt a legkeskenyebb az út.
217. A perzsák átkeltek az Aszóposz folyón, egész éjjel ezen az úton haladtak előre, jobb felől hagyva az Oitát, bal felől a trakhiszi szirteket, s amikor megvirradt, felértek a hegygerincre. A hegynek ezen a részén, mint már mondtam, ezer nehézfegyverzetű phókiszi őrködött, hogy védje hazáját, vigyázva az ösvényt. Az alsó bejáratot tehát, mint említettem, a többiek védték, a hegyen keresztül vezető ösvény őrizetét pedig a phókisziak ígérték meg Leónidasznak és vállalták önként.
218. A phókisziak a következőképpen vették észre, hogy a perzsák felhatoltak a hegyre. Az út elején még rejtve maradtak a perzsák, mert a hegyoldalt mindenütt tölgyerdő borította, de minthogy szélcsend volt, a perzsák pedig nagy zajt csaptak, hiszen mindenütt avaron jártak, a phókisziak felugrottak és felöltötték fegyvereiket, de abban a pillanatban már meg is jelentek a perzsák. Megdöbbentek a fegyverkező emberek láttán, mert azt remélték, hogy nem találnak ellenállásra, és most hirtelen egy egész seregre bukkantak. Hüdarnész megijedt, hogy a lakedaimóniakkal áll szemben, és megkérdezte Epialtésztól, honnan való ez a sereg, s amikor megtudta, nyomban hadrendbe állította a perzsákat. A phókisziakra hatalmas nyílzápor zúdult, és abban a hiszemben, hogy a perzsák őellenük jöttek, felmenekültek a hegy csúcsára, és a halálra készültek. Ilyen gondolatok töltötték el őket, az Epialtészt és Hüdarnészt követő perzsák azonban rájuk sem hederítettek, hanem gyorsan leereszkedtek a hegyoldalon.
219. A Thermopülait megszálló helléneknek először Megisztiasz jós mondta meg az áldozati állatok belső részeiből, hogy a hajnallal együtt a haláluk is eljön. Majd szökevények érkeztek, akik hírül hozták, hogy a perzsák megkerülték a hegységet. Ezek még az éjjel hozták a hírt, hajnalban pedig az őrök, lefutva a magaslatokról. Erre a hellének tanácskozni kezdtek, és a vélemények megoszlottak. Egyesek fel akarták adni az állásaikat, mások szembeszálltak velük. Így aztán különváltak, az előbbiek elmentek és hazatértek, ki-ki a maga városába, a többiek pedig felkészültek, hogy ott maradnak Leónidasszal.
220. Azt is mesélik, hogy maga Leónidasz küldte el őket, mert meg akarta kímélni az életüket, azt azonban szégyennek tartotta volna, ha ő maga és a spártaiak elhagyják azt a helyet, amelynek megvédésére eredetileg odamentek. Magam is azt hiszem, hogy Leónidasz, amikor látta, hogy a szövetségesek megijedtek és nem akarják vele együtt vállalni a veszélyt, távozásra szólította fel őket, de megmondta, hogy szégyen volna, ha ő maga is elvonulna. Azzal, hogy ott maradt, nagy dicsőséget szerzett magának és Spártára is áldást hozott. A Püthia ugyanis még a háború kezdetén azt a jóslatot adta a spártaiaknak a háborús esélyekről, hogy vagy feldúlják a barbárok Lakedaimónt, vagy pedig a királyuknak kell elpusztulnia. Ezt hexameteres versben nyilvánította ki, a következőképpen.

Sorsotok, ím, ez lesz majd, tág terű Spárta lakói: 
vagy gyönyörű város dől romba a perzsa kezétől, 
vagy, ha nem így lesz, majd Héraklész hős ivadékát 
gyászolják – a királyt kik lakják szép Lakedaimónt. 
Nála erősebb nincs bika sem vagy bátor oroszlán: 
Zeusz ad néki erőt, s addig nem jósol az ajkam, 
míg nem teljesedik be az egyik sorslehetőség.

Erre a jóslatra gondolt hát Leónidasz, és egyedül a spártaiaknak akarta megszerezni a dicsőséget, ezért inkább elküldte a szövetségeseket, nehogy nézeteltérés támadjon köztük, és úgy távozzanak el.
221. Véleményem igazolására nem csekély bizonyítéknak tekintem azt a tényt, hogy – mint köztudott – Leónidasz elküldte a sereget kísérő jóst, az akarnaniai Megisztiaszt, aki állítólag Melampusz leszármazottja volt, s aki az áldozat alapján megjósolta a jövendőt, mert nem akarta, hogy ő is velük együtt pusztuljon. Megisztiasz azonban nem hagyta el a sereget, csak egyszülött fiát küldte haza, aki vele volt.
222. A hazaküldött szövetségesek tehát megfogadták Leónidasz szavát, és elmentek, csak a theszpiaiak és a thébaiak maradtak ott a lakedaimóniak oldalán. A thébaiak kényszerből maradtak, mert Leónidasz túszként visszatartotta őket, a theszpiaiak azonban önszántukból, és kijelentették, hogy nem hagyják cserben Leónidaszt és társait. Ki is tartottak és velük együtt estek el. Vezérük Démophilosz, Diadromész fia volt.
223. Xerxész napkeltekor italáldozatot mutatott be, majd megvárta azt az órát, amikor a városokban megtelik a piac, és Epialtész tanácsára akkor támadott. Mert rövidebb ideig tart a hegyről leereszkedni, és az út is sokkal rövidebb, mint megkerülni a hegyet és felkapaszkodni a csúcsra. Így hát Xerxész barbár katonái támadásra indultak, a Leónidaszt követő hellének pedig, akik a halálra készültek, sokkal előbbre nyomultak, oda, ahol a szoros kitágul. Mivel a védőfalat őrizték, az előző napokon a szűkebb részekre húzódva küzdöttek, ekkor azonban a szoroson kívül fogadták a barbárokat, s igen sokat megöltek közülük. A perzsa csapatparancsnokok ugyanis korbáccsal és vesszővel hajszolták támadásra a katonákat. Sokan beleestek a tengerbe és a vízbe fúltak, s még többet a saját társaik tapostak halálra, és senki nem törődött a másik pusztulásával. Amikor ugyanis a hellének megtudták, hogy a perzsák megkerülték a hegyet és így őrájuk halál vár, erejük végső megfeszítésével, dühödt elszántsággal harcoltak.
224. A hellének legtöbbjének dárdája eltört már, úgyhogy karddal gyilkolták a perzsákat. Ebben az ütközetben esett el a legbátrabb hős, Leónidasz és vele együtt azok a fényes hírű spártaiak, akiknek megtudakoltam a nevét, minthogy érdemesek voltak rá, és meg is tudtam mind a háromszázét.58 A harcban sok neves perzsa férfi is halálát lelte, köztük Abrokomész és Hüperanthész, Dareiosz fiai, akiket Phrataguné, Artanész leánya szült Dareiosznak. Ez az Artanész Dareiosz királynak volt a testvére, vagyis Hüsztaszpésznak, Arszamész fiának a fia. S amikor Artanész a leányát Dareiosznak adta, minden vagyonát is vele ajándékozta, mert csak ez az egyetlen gyermeke volt.
225. Xerxésznek tehát két testvére is elesett az ütközetben. Leónidasz holtteste fölött gyilkos küzdelem támadt a perzsák és a lakedaimóniak között, amelyben végül a hellének hősies harcban megszerezték a holttestet, és közben négyszer szorították vissza az ellenséget. Ez történt, mielőtt az Epialtész kalauzolta perzsa sereg megérkezett volna. Amikor a hellének értesültek a megérkezésükről, más módszerhez folyamodtak: a thébaiak kivételével mindnyájan visszahúzódtak a szoros szűkebb részébe, és a fal mellett elvonulva az ott emelkedő dombon foglaltak állást, a szoros bejáratánál, ott, ahol mosta Leónidasz emlékére emelt oroszlánszobor található. Ezen a helyen védekeztek karddal-tőrrel – már akinek volt –, sőt foggal-körömmel is, de a barbárok elborították őket lövedékekkel, és egy részük szemből támadt rájuk, lebontván a fal bástyáját, más részük pedig oldalról kerülte meg a helléneket és fogta körül csapatukat.
226. Ilyen hősiesen harcoltak a lakedaimóniak és a theszpiaiak, de a hagyomány szerint még így is kitűnt közülük bátorságával a spártai Diénekész, akinek egy mondását máig emlegetik. A médekkel való összecsapás előtt ugyanis azt mondta neki egy trakhiszi ember, hogy a barbárok olyan sokan vannak, hogy ha kilövik nyilaikat, még a nap is elsötétül. Diénekész azonban nem ijedt meg a médek sokaságától, hanem azt válaszolta, hogy jó hírt hozott a trakhiszi idegen: ha a médek elsötétítik a napot, legalább nem napsütésben kell harcolniuk, hanem árnyékban. Azt mondják, a lakedaimóni Diénekész efféle kijelentésekkel állított magának emléket.
227. A hagyomány szerint őutána mindjárt egy testvérpár tűnt ki vitézségben, Alpheosz és Marón, Orsziphantosz fiai. A theszpiaiak közül Dithürambosz, Harmatidész fia szerezte a legnagyobb dicsőséget.
228. Az elesetteket, továbbá azokat, akik akkor haltak meg, amikor Leónidasz még nem bocsátotta el a többieket, ott temették el, ahol hősi halált haltak. Síremlékükön a következő felirat áll:

Szép Peloponnészosz földjéről négyszer ezer hős 
vitt hárommilliós hadsereg ellen e helyt.

Ezt a sírfeliratot állították az összes elesettnek, a spártaiaknak pedig külön a következőt:

Itt fekszünk, vándor, vidd hírül a spártaiaknak: 
megcselekedtük, amit megkövetelt a haza.59

Ez a felirat a lakedaimóniaké, a jósé pedig a következő:

Szperkheiosz folyamán átkelve megölte a méd had 
hősi Megísztiaszt: sírja ma itt ez a hely.
Tudta, mivel jós volt: jön a vég, ám Spárta királyát 
cserbenhagyni ezért mégsem akarta e hős.

A feliratokat és az oszlopokat az amphiktüonia tagjai állíttatták, kivéve Megisztiaszét, amelyet vendégbarátja, Szimónidész, Leóprepész fia emeltetett.
229. A háromszáz spártai közül kettőről, Eurütoszról és Arisztodémoszról ezt beszélik. Mivel súlyos szemgyulladást kaptak, Leónidasz elbocsátotta őket a táborból, és betegen feküdtek Alpénoiban. Közös elhatározással hazamehettek volna Spártába, vagy együtt halhattak volna a többiekkel, ők azonban nem jutottak egyetértésre, hogy melyik lehetőséget válasszák, s így ki-ki mást határozott. Amikor Eurütosz meghallotta, hogy a perzsák megkerülték a hegyet, előhozatta fegyvereit és megparancsolta a helótájának, hogy vezesse a harcolók közé. A szolga odavezette, aztán elfutott, maga Eurütosz pedig elvegyült a küzdelemben, és hősi halált halt. Arisztodémosz viszont, akit elhagyott a bátorsága, életben maradt. Mármost, ha Arisztodémosz egymaga lett volna beteg, és úgy tér vissza, a becsülettel nem törődve, Spártába, vagy ha mind a ketten visszamennek, véleményem szerint nem sújtja őket a spártaiak megvetése. Így azonban, hogy az egyik hősi halált halt, a másik pedig, holott semmivel sem volt több mentsége, nem akarta vállalni a halált, úgy kellett lennie, hogy Arisztodérnoszra nagyon megharagudjanak a spártaiak.
230. Egyesek szerint így maradt életben és így ment vissza Arisztodémosz Spártába. Mások viszont azt állítják, hogy követként távozott a táborból, és bár az ütközet kezdetére még visszatérhetett volna, szándékosan késlekedett, és így menekült meg, követtársa viszont megérkezett a csatába, és a többiekkel együtt elesett.
231. A Lakedaimónba visszatért Arisztodémoszt így megvetés és szégyen várta. Nem volt becsülete, egyetlen spártai sem adott neki tüzet, és nem állt vele szóba. A megszégyenítés jeleként csak úgy emlegették: Arisztodémosz, a gyáva. Később azonban lemosta magáról a gyalázatot a plataiai csatában.60
232. Mint mondják, a háromszáz közül még valaki életben maradt, egy Pantitész nevű ember, akit Thesszaliába küldtek követségbe. Mikor azonban hazatért Spártába, nem tudta elviselni a megaláztatást, és felakasztotta magát.
233. A thébaiak Leontiadész parancsnoksága alatt ez idáig kényszerűségből a hellének oldalán harcoltak a király hadserege ellen. Mikor azonban látták, hogy a győzelem a perzsák felé hajlik, és Leónidasz csapata a dombtetőre szorul vissza, feltartott kézzel megindultak a barbárok felé, azt kiabálva – ami igaz is volt –, hogy ők médbarátok, hogy ők adtak először földet és vizet a királynak, Thermopülaihoz csak kényszerből jöttek, és ártatlanok a királyt ért sérelmekben. Ezzel megmentették az életüket, mert a thesszaliaiak is tanúsították, hogy igazat mondanak. Mindazonáltal mégsem volt igazán szerencséjük, mert a barbárok a közeledő csapatból többeket megöltek, a többiekre viszont Xerxész parancsára rásütötték a király bélyegét, még a vezért, Leontiadészt sem kímélték. Ennek a Leontiadésznak a fiát, Eurülnaklioszt később Plataiai lakói ölték meg, amikor négyszáz thébai élén elfoglalta a várost.61
234. Így harcoltak a hellének Thermopülainál. Xerxész pedig maga elé hívatta Démaratoszt, hogy ismét megkérdezze a véleményét, és így szólt hozzá: "Démaratosz, te igaz ember vagy, szavaid igazságáról magam is meggyőződtem, mert minden úgy történt, ahogy te előre megmondtad. Most pedig mondd el nekem, hány lakedaimóni van még otthon, hány olyan harcos van köztük, mint ezek. Vagy talán mind ilyenek?" Démaratosz pedig így válaszolt: "Sokan vannak a lakedaimóniak, királyom, sok a városuk is. Ha tudni akarod, elmondom. Van Lakedaimónban egy Spárta nevű város, amelyben mintegy nyolcezer férfi lakik.62 Az én véleményem szerint azok mind olyanok, mint akik itt harcoltak. A többi lakedaimóni már nem olyan, de azért azok is bátor emberek." Xerxész erre így szólt: "Mondd meg nekem, Démaratosz, hogyan lehetne a legkönnyebben legyőzni ezeket a férfiakat. Beszéld el nekem! Te igazán ismered gondolkodásmódjukat, hiszen a királyuk voltál."
235. Démaratosz így válaszolt: "Ha valóban komolyan a tanácsomat kéred, királyom, kötelességemnek tartom, hogy a legjobbat mondjam neked. Küldj el a tengeri haderődből háromszáz hajót Lakónia partjaihoz. Van ott a közelben egy Küthéra nevű sziget,63 amelyről egy bölcs emberük, Khilón azt mondta, hogy akkor járnának a legjobban a spártaiak, ha ez a sziget elsüllyedne a tengerbe, és nem maradna a helyén. Mert mindig attól félt, hogy valami olyan baj éri őket arról a szigetről, amit most én tanácsolok neked. Nem mintha előre látta volna a te hadjáratodat, hanem eleve félt minden ilyen lehetőségtől. Erről a szigetről támadják meg katonáid a lakedaimóniakat, s így nyugtalanítsd őket. Mert ha otthon, a saját határaikon belül kell szembeszállniuk az ellenséggel, ne félj, nem fogják segíteni a többi hellént, amikor szárazföldi sereged elfoglalja földjüket. S ha aztán leigáztad Hellasz többi részét, a magára maradt Lakónia meggyengül. Ha nem követed tanácsomat, a következőkkel vess számot. A Peloponnészoszra keskeny földnyelv vezet. Ha ezen a helyen az összes peloponnészoszi, egymással szövetségben, fellép ellened, az eddigieknél is véresebb csatákra számíthatsz. Ha azonban tanácsom szerint cselekszel, harc nélkül elfoglalhatod a földnyelvet és a városokat."
236. A beszélgetésnél jelen volt Akhaimenész, Xerxész testvére, a hajóhad parancsnoka is. Attól tartva, hogy a király elfogadja Démaratosz javaslatát, így szólt: "Úgy látom, királyom, olyan ember tanácsát akarod elfogadni, aki irigyli szerencsédet, sőt talán ügyed elárulására készül. Mert ilyenek a hellének: irigylik a más szerencséjét, és gyűlölik, aki náluk erősebb. Ha a mostani helyzetünkben, amikor négyszáz hajót már elvesztettünk, még háromszáz gályát küldesz a Peloponnészosz megkerülésére, akkor ellenfeleid képesek lesznek szembeszállni veled. De ha együtt marad az egész hajóhad, nem fogják tudni megtámadni, és eleve nem mernek csatát kezdeni veled. Ha a hajóhad és a szárazföldi sereg együtt halad előre, kölcsönösen támogatni fogják egymást, de ha szétválasztod őket, te sem tudsz segíteni az előreküldött hajóknak, azok sem teneked. Intézd csak jól a magad dolgait, és akkor nem kell törődnöd ellenfeleid helyzetével, hogy hol akarnak megütközni, hogy mit terveznek, és hogy hányan vannak. Ha őnekik elég eszük van hozzá, hogy gondoskodjanak magukról, mi is gondoskodni fogunk önmagunkról. Ne félj, nem vesznek elégtételt az itteni vereségért a lakedaimóniak, ha szembeszállnak a perzsákkal!"
237. Xerxész erre így válaszolt: "Tetszik a tanácsod, Akhaimenész, és aszerint fogok cselekedni. Démaratosz is azt hitte, hogy a legjobb tanácsot adja nekem, indítványa mégis háttérbe szorul a tiéd mögött. Azt azonban sohasem fogom elhinni, hogy ő nem kívánja vállalkozásom sikerét; ez korábbi szavaiból és a dolog természetéből is következik. Igaz, hogy irigyli a polgár a polgár szerencséjét, sőt még gyűlöli is, s ha a szerencsés ember tanácsot kérne, sosem mondana olyat, ami a javára válna – hacsak nem jutott el az erény legmagasabb fokára, az olyan azonban ritka. De a vendégbarát örül a vendégbarátja sikerének, s ha tanácsot kér tőle, a legjobbat javasolja. Ezért megtiltom, hogy bárki rosszat mondjon Démaratoszról, aki a vendégbarátom!"
238. Így beszélt Xerxész, majd végignézte a holttesteket. Amikor Leónidaszhoz ért és meghallotta, hogy ő volt a lakedaimóniak királya és hadvezére, megparancsolta, hogy vágják le és tűzzék karóra a fejét.64 Sok egyéb mellett ez a cselekedet is igazolja, hogy Xerxész király életében Leónidaszt mindenkinél jobban gyűlölte. Különben nem bánik el ilyen gyalázatosan a holttestével, hiszen tudomásom szerint éppen a perzsák tisztelik a legjobban azokat, akik a háborúban vitézül küzdenek. Akiknek a király ezt megparancsolta, végre is hajtották.
239. Most pedig rátérek arra, ami elbeszélésemből korábban kimaradt. Először a lakedaimóniak értesültek róla, hogy a király Hellasz ellen készülődik. Ekkor küldtek el Delphoiba jóslatért, ahol a már ismertetett választ kapták. A hír pedig a következő, különös módon jutott el Lakedaimónba. A médekhez menekült Démaratosz, Arisztón fia véleményem szerint – amit a tények is támogatnak – nemigen kedvelte a lakedaimóniakat, így eltöprenghetünk rajta, hogy jóindulatból vagy kárörömből tette-e, amit tett. Amikor ugyanis Xerxész úgy döntött, hogy hadjáratot indít Hellasz ellen, a Szuszában időző Démaratosz elhatározta, hogy hírt küld róla a lakedaimóniaknak. Minthogy azonban az üzenet eljuttatására nem volt más módja – mert könnyen leleplezték volna –, a következőt eszelte ki. Vett egy két rétegből álló írótáblát, levakarta róla a viaszt, a fára felírta, hogy mit tervez a király, majd újra bekente a táblát viasszal, hogy az üzenetvivő ne keltse fel a táblával az utat őrzők gyanúját. Így jutott el a tábla Lakedaimónba. A lakedaimóniak nem tudtak mit kezdeni vele, míg végül – legalábbis úgy mesélték – Gorgó, Kleomenész leánya, Leónidasz felesége meg nem fejtette a rejtélyt: azt tanácsolta, hogy kaparják le a viaszréteget, s ott majd megtalálják az üzenetet, a fára írva. A lakedaimóniak megfogadták a tanácsot, elolvasták az üzenetet, aztán tudatták a többi hellénnel is. A hagyomány szerint így történt a dolog.

NYOLCADIK KÖNYV

1. A hellén tengeri haderőt a következő egységek alkották. Az athéniak százhuszonhét hajót állítottak ki, és athéniak mellett plataiaiak is szolgáltak rajtuk, akik ugyan járatlanok voltak a hajózás tudományában, vitézségből és elszántságból mégis csatlakoztak az athéniakhoz. A korinthosziak negyven hajót szereltek fel, a megaraiak húszat. A khalkisziak húsz hajó legénységét állították ki, de magukat a hajókat az athéniaktól kapták. Az aiginaiak tizennyolc hajót küldtek, a sziküóniak tizenkettőt, a lakedaimóniak tízet, az epidaurosziak nyolcat, az eretriaiak hetet, a troizéniak ötöt, a sztüraiak kettőt, a keósziak két három evezősoros és két ötvenevezős hajót, s a haderőt az opuszi lokrisziak hét ötvenevezős hadihajója egészítette ki.
2. Ezek jelentek meg az Artemiszionnál, készen a tengeri ütközetre, s az előbb felsoroltam, hogy a hajóhadba melyik nép hány hajót küldött. Az itt összegyűlt hajók száma, az ötvenevezős bárkák kivételével, összesen kétszázhetvenegy volt.1 A spártaiak Eurübiadészt, Eurükleidész fiát tették meg a hajóhad fővezérévé, mert a szövetségesek kijelentették, hogy ha nem lakón főparancsnokuk lesz, hanem az athéniak veszik át a vezetést, inkább feloszlatják az összegyűlt hajóhadat.
3. Kezdetben ugyanis, amikor segítséget kérő követeket küldtek Szicíliába, arról volt szó, hogy a tengeri haderő fővezérletét az athéniakra bízzák,2 de a szövetségesek tiltakozására az athéniak lemondtak róla, mert fontosabbnak tartották Hellasz megmentését, és úgy gondolták, hogy ha vitatkozni kezdenek a fővezérségről, az Hellasz végét jelentheti. Igazuk is volt, mert a belső viszály annyival rosszabb a közös egyetértéssel megindított háborúnál, amennyivel a háború a békénél. Így tehát az athéniak nem szálltak szembe a többiek véleményével, hanem engedtek nekik, mint azonban később kiderült, csak addig, amíg szükségük volt rájuk. Mert mikor megverték már a perzsákat és visszaszorították őket a maguk területéről, akkor Pauszaniasz dölyfös magatartására hivatkozva elvették a vezetést a lakedaimóniaktól.3 De ez már jóval később történt.
4. Amikor az Artemiszionnál összegyűlt hellének megpillantották az Aphetai mellett horgonyzó számtalan perzsa hajót, a rengeteg legénységet, és rádöbbentek, hogy a barbárok helyzete sokkal kedvezőbb, mint hitték, megijedtek és úgy döntöttek, hogy visszavonulnak Artemisziontól Hellasz valamely beljebb fekvő vidékére. Az euboiaiak az elhatározásuk hírére kérlelni kezdték Eurübiadészt, hogy legalább addig maradjon ott, míg biztonságba helyezik gyermekeiket és házuk népét. Eurübiadész azonban nem teljesítette kérésüket, erre Themisztoklész athéni hadvezérhez fordultak,4 s harminc talantont ígértek neki, ha ott marad, s Euboia előtt vívja meg a tengeri ütközetet.
5. Themisztoklész a következőképpen vette rá a helléneket a maradásra. A kapott pénzből öt talantont Eurübiadésznak adott, persze úgy, mint a magáéból. Eurübiadészt így hát lekenyerezte, s ekkor már csak Adeimantosz, Óküthosz fia, a korinthosziak hadvezére méltatlankodott, hogy ő bizony nem marad itt, hanem elhajózik az Artemisziontól. Themisztoklész így szólt hozzá, és szavának esküvel adott nyomatékot: "Nem hagysz itt bennünket, mert éntőlem nagyobb adományt kapsz, mint amekkorát a médek királya küldene, hogy cserbenhagyd szövetségeseidet!" Így beszélt és nyomban átvitetett három talanton ezüstöt Adeimantosz hajójára. Az ajándékokkal megnyerte hát a két vezért, az euboiaiak kívánságát is teljesítette, de a legjobban mégis ő maga járt, mert a többi pénzt megtartotta, a vezérek viszont meg voltak győződve róla, hogy a pénzt az athéniak adták lekenyerezésükre.
6. Így tehát a hellének Euboia előtt maradtak, és ott vívták meg a tengeri ütközetet, amely a következőképpen zajlott le. A barbárok kora délután érkeztek az Aphetaihoz, és amikor a saját szemükkel is látták, amit hallomásból már tudtak, hogy milyen csekély hellén hajóhad horgonyozik az Artemiszion mellett, nyomban kedvük támadt rá, hogy megtámadják és elfogják őket. Mindazonáltal nem rontottak rájuk azonnal, mert tartottak tőle, hogy a hellének, meglátva őket, az éj leple alatt elmenekülnének, ők pedig azt akarták, hogy a hellének közül hírmondó se maradjon.
7. A következő haditervet eszelték ki. Kétszáz hajót a Szkiathoszon túlra küldenek, de úgy, hogy az ellenség ne vegye észre, amint Euboiát megkerülik és Kaphéreusz és Geraisztosz irányában az Euriposzhoz vitorláznak. Így körülzárják a helléneket, mert a kiválasztott kétszáz hajó elvágja menekülésük útját, a hajóhad pedig szemből támad rájuk. E haditerv alapján indították el a kétszáz kiszemelt hajót, a többiek pedig csak akkor akartak a hellénekre támadni, amikor a sziget megkerülésére kiküldött hajóktól jelt kapnak, hogy elérték céljukat. Miután elküldték a hajókat a sziget megkerülésére, számba vették az Aphetainál maradt hajóhad egységeit.
8. Amikor a perzsák számba vették a hajókat, velük volt a szkiónéi Szkülliész, a kor legkiválóbb búvára, aki a Pélion melletti hajótöréskor sok értéket mentett meg a perzsa seregnek, de nem keveset megtartott magának is. Szkülliész már rég szeretett volna átszökni a hellénekhez, de még nem talált rá alkalmat, ami most eljött. Nem tudom biztosan, hogyan jutott el a hellénekhez, mert amit mesélnek róla, azt nemigen hiszem. Azt beszélik ugyanis, hogy az Aphetainál beugrott a tengerbe, és legközelebb az Artemiszionnál bukkant fel, vagyis nyolcvan sztadiont tett meg víz alatt. Erről az emberről különben sok más, részben kitalálásnak, részben valóságnak látszó dolgot mesélnek. Ami ezt az átszökését illeti, véleményem szerint csónakon jutott el az Artemiszionhoz. Megérkezvén nyomban beszámolt a hadvezéreknek a hajótörés körülményeiről, illetve arról, hogy a perzsák hajókat küldtek Euboia megkerülésére.
9. Amikor a hellének ezt meghallották, haditanácsot tartottak, és úgy döntöttek, hogy aznap még ott maradnak, ahol vannak, de éjfél után elindulnak és szembeszállnak a szigetet megkerült gályákkal. Minthogy késő délutánig nem érte őket támadás, megvárták az estét, és akkor megindultak a barbárok ellen, hogy kipuhatolják a harcmódjukat és megpróbálkozzanak a hadrendjük áttörésével.5
10. Amikor Xerxész és hadvezérei meglátták, milyen kicsi az a hajóhad, amely közeledik feléjük, azt hitték, hogy a hellének megzavarodtak. Ők is elindultak, abban a reményben, hogy elfogják az ellenség hajóit, és reményük nem is volt alaptalan, hiszen a tulajdon szemükkel látták, hogy milyen kevesen vannak a hellének, s hogy nekik mennyivel több és gyorsabb hajójuk van. Ebben a hitben kerítették be az ellenséget. A perzsa hajóhadba bekényszerített iónok, akik valójában a hellénekkel éreztek, elborzadtak, hogy egyetlen hellén sem fog hazatérni, olyan gyengének látták őket. Azok viszont, akik örültek a helyzetnek, máris azon vetélkedtek, hogy ki fogja majd el az első attikai hajót és kapja meg a királyi jutalmat érte. Mert a perzsa seregben széltében csak az athéniakat emlegették.
11. Az első jelre, orral a barbár, tattal egymás felé, csatarendbe álltak a hellén hajók. A második jelre elindultak, s bár szűk volt a hely, megtámadták az ellenséget. Csakhamar elfogtak harminc barbár hajót, és kézre kerítették s foglyul ejtették Philaónt, Kherszisz fiát, Gorgosz szalamiszi király testvérét, a perzsa hajóhad egyik tekintélyes vezérét. Az első barbár hajót egy athéni férfi fogta el: Lükomédész, Aiszkhraiosz fia, aki aztán el is nyerte vitézsége jutalmát. A váltakozó szerencsével zajló tengeri csatának az éjszaka leszállta vetett véget. A hellének az Artemiszionhoz, a reményeikben csalódott barbárok pedig az Aphetaihoz hajóztak vissza. Ebben az ütközetben a király seregében harcoló hellének közül egyedül a lémnoszi Antidórosz állt át a hellénekhez, amiért később földbirtokot kapott az athéniaktól Szalamisz szigetén.
12. Az éj beálltával – éppen nyár közepe volt – felhőszakadás támadt. Egész éjjel zuhogott az eső, s közben a Pélion felől állandóan dörgött az ég. A viharos hullámok az Aphetai felé sodorták a hajóroncsokat és a halottakat, amelyek összetorlódtak a hajók orra körül, és akadályozták az evezők mozgását. A hajók legénységét halálra rémítette a mennydörgés, azt hitték, elérkezett utolsó órájuk. Hiszen alig jutottak túl a hajótöréseken és a Pélion környéki viharon,6 máris sorsdöntő tengeri ütközetet kellett vívniuk, utána pedig szakadt az eső, a víz valósággal patakban zúdult-rohant a tengerbe, és iszonyúan dörgött az ég.
13. Így töltötték hát az éjjelt, de az éjszaka az Euboia megkerülésére kiküldött hajókra még több veszedelmet hozott, mert a nyílt tengeren érte őket a vihar, és siralmas véget értek. A szélvihar és felhőszakadás akkor zúdult le rájuk, mikor az úgynevezett Euboiai teknőben haladtak, az orkán elsodorta őket, azt se tudták, hol járnak, és a sziklákhoz verődtek. Mindezt az isten rendezte így, hogy a két fél hadereje kiegyenlítődjön, és a perzsák ne legyenek túl nagy fölényben a hellénekkel szemben.
14. Ezek a barbár hajók tehát odavesztek az Euboiai teknőben. Az Aphetainál horgonyzó barbárok pedig – mikor nagy megkönnyebbülésükre felvirradt – meg sem mozdították hajóikat, és az elszenvedett megpróbáltatások után örültek, hogy nyugton maradhatnak. Eközben ötvenhárom attikai hajó érkezett a hellének támogatására, akik nagyon megörültek, és lelkesedésüket csak fokozta a hír, hogy a vihar az Euboiát megkerülő hajókat mind tönkretette. Megvárták az előre megbeszélt órát, majd tengerre szálltak és megtámadták a kilikiai hajókat, elsüllyesztették őket, estefelé pedig visszatértek az Artemiszionhoz.
15. Harmadnap aztán haragra gerjedtek a barbár vezérek, hogy ilyen kevés hellén hajó ekkora károkat okozott a hajóhaduknak, meg aztán Xerxész haragjától is tartottak, úgyhogy nem várták meg a hellén támadást, hanem felkészültek és déltájban elindították a hajóikat. A véletlen úgy hozta, hogy ezek a tengeri összecsapások éppen akkor zajlottak le, mikor Thermopülainál a szárazföldi seregek megütköztek.7 A tengeri csata az Euriposz birtoklásáért folyt, Leónidasz és serege a hegyszorost akarta megvédeni. A hellének eltökélték, hogy nem engedik be Hellaszba a barbárt, a perzsák pedig, hogy megsemmisítik a hellén védősereget és kierőszakolják az átkelést a szoroson.
16. Xerxész hajói hadrendbe sorakozva megindultak, a hellének pedig mozdulatlanul várakoztak az Artemiszionnál. A barbárok félhold alakzatban igyekeztek bekeríteni a helléneket, erre aztán azok is megindultak, és megkezdődött az ütközet, amelyben egyik fél sem tudott a másik fölé kerekedni. Xerxész serege éppen a sok hajó miatt mozgott nehézkesen, amelyek egymást akadályozták, és nemegyszer egymásba ütköztek. Mindazonáltal folytatták a küzdelmet, és nem hátráltak meg, mert irtózatos szégyennek tartották volna, ha ilyen kevés hajótól megfutamodnak. Számos hajót és embert veszítettek a hellének is, de a barbárok még sokkal többet. Hosszú küzdelem után aztán mindkét fél visszavonult.
17. Ebben a tengeri ütközetben Xerxész katonái közül az egyiptomiak tüntették ki a legjobban magukat: sok hőstettet vittek véghez és öt hellén hajót elfogtak legénységestül. A hellének soraiban ezen a napon különösen az athéniak tűntek ki, köztük is elsősorban Alkibiadész fia, Kleiniasz, aki a maga költségén szerelt fel kétszáz katonát és a saját hajóján vett részt a csatában.
18. Amikor a két hajóhad szétvált, mindegyik örömmel sietett a maga kikötőjébe. A hellének a csata színhelyéről távozóban össze tudták ugyan szedni a halottaikat és a hajóroncsokat, de olyan súlyos károk érték őket – különösen az athéniakat, akik hajóik felét elveszítették –, hogy úgy határoztak: visszavonulnak Hellasz belső területeire.
19. Themisztoklész közben azt gondolta, hogy ha az ióniai és a kariai csapatokat el tudná szakítani a barbár seregtől, a többiekkel már elbírnának a hellének. Az euboiaiak épp ekkor hajtották le a nyájaikat a tengerpartra. Themisztoklész összehívta a vezéreket, és elmondta nekik, hogy rájött, hogyan lehetne elpártolásra bírni a király legjobb szövetségeseit. Erről ekkor még csak ennyit mondott, ellenben azt tanácsolta a helléneknek, hogy – ha már így állnak a dolgok – vágjanak le annyi euboiai jószágot, amennyit csak akarnak, inkább legyen a hús a hellén seregé, mint az ellenségé; rakassanak csak tüzet az embereikkel. Ami a hazatérést illeti – folytatta –, gondoskodni fog róla, hogy a megfelelő időben mindenki sértetlenül hazaérjen Hellaszba. Szívesen fogadták a tanácsot a vezérek, rögtön tüzet gyújtottak, és hozzáfogtak a barmok levágásához.
20. Az euboiaiak pedig nem törődtek Bakisz jóslatával, mintha el sem hangzott volna, nem menekültek el, és nem készültek fel a várható háborúra. Így hát csak magukat okolhatták, hogy a legsúlyosabb csapások érték őket. Bakisz ugyanis a következőket jósolta róluk:

Légy éber, s ha a barbár büblosz-igát tesz az árra, 
hajtsd Euboiából mekegő kecskéid azonnal.

Minthogy e szavaknak nem tulajdonítottak jelentőséget, az ekkori s az ezután következő csapások őket sújtották a leginkább.
21. Míg a hellének ezzel voltak elfoglalva, felderítő érkezett hozzájuk Trakhiszból. Mert volt felderítőjük az Artemiszionnál is – az antikürai Polüasz –, és az volt a feladata, hogy ha a hajóhad nehéz helyzetbe kerülne, azonnal hírül vigye a Thermopülainál állomásozó seregnek; erre a célra éjjel-nappal rendelkezésére állt egy evezős bárka. Ugyanígy Leónidasz csapatánál is volt egy megfigyelő – az athéni Abrónükhosz, Lüsziklész fia –, hogy a rendelkezésére bocsátott harmincevezős hajóval nyomban megjelentse az Artemiszionnál horgonyzóknak, ha a szárazföldi sereggel történne valami. Ez az Abrónükhosz jött meg tehát, és beszámolt Leónidasz és a sereg sorsáról. A hír hallatára a hellének nem halogatták tovább az indulást, hanem elhajóztak, abban a sorrendben, ahogy horgonyoztak, elsőnek a korinthosziak, utolsónak az athéniak.
22. Themisztoklész ekkor kiválasztotta a leggyorsabb járatú athéni hajót, sorra járta vele a part menti ivóvízfelvevő helyeket, s a sziklákra egy-egy feliratot vésetett, hogy az iónok, amikor másnap az Artemiszionhoz érkeznek, elolvassák. A felirat a következőképpen szólt: "Ión férfiak! Rosszul teszitek, ha atyáitok ellen harcoltok, és megpróbáljátok szolgaságba dönteni Hellaszt. A legjobb az lenne, ha átállnátok hozzánk, de ha nem tudtok, akkor maradjatok távol a harctól, és a kariaiakat is beszéljétek rá, hogy kövessék példátokat. Ha erre sincs mód, és olyan szoros kötelékekkel vagytok megkötözve, hogy nem pártolhattok el, akkor legalább harcoljatok rosszul a csatában, és emlékezzetek rá, hogy tőlünk származtatok, s hogy mi timiattatok kerültünk szembe a barbárokkal." Themisztoklész, úgy gondolom, két lehetőséget vett számításba, amikor a feliratot a sziklákra vésette: vagy elkerüli a király figyelmét a felirat, és az iónok elpártolnak tőle, s a hellénekhez állnak, vagy megtudja a király, hogy miről szólnak a feliratok, és gyanakodni kezd az iónokra, s eltiltja őket a tengeri ütközetektől.
23. Ezt a szöveget íratta fel tehát Themisztoklész a sziklákra. Mihelyt a hellének elhajóztak, egy hisztiaiai ember érkezett csónakon a barbárokhoz, s megjelentette nekik, hogy a hellének elmenekültek az Artemisziontól. A barbárok kételkedtek a hírhozó szavaiban, s mindenesetre őrizetbe vették, amíg gyorsjáratú hajókkal fel nem derítik a valóságot. A hajók hamarosan visszatértek és megerősítették a hírt, így hát napkeltekor az egész perzsa hajóhad az Arterniszionhoz vitorlázott, délben pedig továbbindultak Hisztiaia felé. Odaérkezvén elfoglalták a hisztiaiaiak városát s a Hisztiaiótisz területén fekvő Ellopia valamennyi tengermelléki faluját.
24. A hajóhad tehát itt időzött, amikor követet küldött hozzájuk Xerxész, aki a Thermopülainál elesett perzsa holttestekkel a következőt tette. Halott katonái közül – akik mintegy húszezren lehettek –vagy ezret ott hagyott a csatatéren, a többinek árkot ásatott, beletemettette, a talajra földet és lombokat szóratott, hogy a hajóhad katonái ne vegyék észre, mi történt. Ezután elküldte követét Hisztiaiába, aki összegyűjtve az egész hajóhadat, így szólt a katonákhoz: "Fegyvertársaink! Xerxész király mindegyikőtöknek, akinek kedve van rá, megengedi, hogy eltávozzon a táborból és megtekintse, miképpen küzdött azok ellen az őrültek ellen, akik királyi hatalmát megdönteni remélték."
25. Elhangzottak a hírnök szavai, s a katonák mind ott tülekedtek a csónakoknál: egy sem akarta elmulasztani, hogy megnézze az elesetteket. Átkelve körbementek, megtekintették a holttesteket, és azt gondolták, hogy csupa lakedaimóni és theszpiai polgár fekszik itt, noha helóták is voltak közöttük. Előbb-utóbb aztán arra is rájöttek, hogy mit tett Xerxész a saját halottaival. Mert csakugyan szánalmas cselfogás volt: perzsa holttestet csak ezret lehetett látni, hellénből viszont négyezer tetem hevert, egy helyre összehordva. Egész nap a csatateret nézegették, majd visszatértek a hajókkal Hisztiaiába, Xerxész serege pedig a szárazföldön haladt tovább.
26. Útközben odajött hozzájuk néhány arkadiai szökevény, akik éheztek és szerettek volna a perzsák hasznára lenni. Elvezették őket a király elé, s ott egy perzsa megkérdezte tőlük, hogy mit csinálnak most a hellének. A szökevények erre azt felelték, hogy az olümpiai ünnepeket ülik, s tornaversenyeket meg kocsihajtást néznek. Azt is megkérdezte a perzsa, hogy mi a versenydíj náluk, s ők azt felelték, hogy a győztes olajágból font koszorút kap. Erre Tigranész, Artabanosz fia találó megjegyzést tett, noha a király gyávának mondta miatta. Ez a Tigranész, amikor meghallotta, hogy versenydíjként nem pénzt, hanem koszorút kapnak, nem állhatta meg, hogy fel ne kiáltson: "Jaj, Mardoniosz, milyen emberek ellen vezetsz te bennünket? Hiszen ezek nem pénzért, hanem a győzelem dicsőségéért harcolnak!" Tigranész tehát így fejezte ki a véleményét.
27. Ekkortájt, valamivel a thermopülai csatavesztés után, a thesszaliaiak követet küldtek a phókisziakhoz, akikkel már korábban is rossz viszonyban voltak, de különösen a vereség óta. Mert néhány évvel a perzsa király támadása előtt a thesszaliaiak és szövetségeseik teljes haderővel rátörtek a pliókisziak földjére, de csatát vesztettek: a phókisziak fölényes győzelmet arattak fölöttük. Az eset a következőképpen történt: a thesszaliaiak a Parnasszoszra szorították és körülzárták a phókisziakat, de az ostromlottak között volt egy éliszi jós, Telliasz, aki a következő mentőötletet eszelte ki. Bemázoltatta gipsszel a hatszáz legbátrabb phókiszi harcos testét és fegyverzetét, és amikor leszállt az éjszaka, a thesszaliaiak ellen küldte őket azzal a meghagyással, hogy aki nincs fehér színűre festve, azt gyilkolják meg. Először a thesszaliai őrszemek pillantották meg őket, s halálra rémültek tőlük, mert nem halandónak, hanem Csodálatos, emberfeletti lénynek hitték őket, majd a thesszaliai sereget is annyira megbénította a rémület, hogy a phókisziak könnyűszerrel megölhettek négyezer pajzsos katonát. A megszerzett pajzsok egyik részét Abaiban, másik részét Delphoiban ajánlották fel áldozati ajándékul. A hadizsákmány egytizedéből állíttatták azokat a hatalmas szobrokat, amelyek Delphoiban a szentély bejárata előtti tripuszt övezik, s ilyen szobrokat helyeztek el Abaiban is.
28. Így bántak el tehát a phókisziak a thesszaliai gyalogsággal, amely bekerítette őket, de a földjükre törő lovasságra is megsemmisítő csapást mértek. A Hüampolisz városa mellett húzódó szűk völgyben ugyanis árkot ástak, az árokba üres amphorákat állítottak, majd az egészet beszórták földdel, hogy ugyanolyan legyen, mint a környező talaj, és így várták a thesszaliaiak támadását. A thesszaliaiak abban a hiszemben zúdultak a phókisziakra, hogy elsöprik őket, de a lovak beestek az amphorák közé, és a lábukat törték.
29. E miatt a két kudarc miatt haragudtak hát a phókisziakra a thesszaliaiak, most azonban követet küldtek hozzájuk a következő üzenettel: "Phókisziak, lássátok be végre-valahára, hogy nem vagytok ti erősebbek minálunk! Hiszen amikor úgy hozta a kedvünk, hogy a hellének mellé álljunk, ők is többre becsültek bennünket, mint benneteket. Most azonban a barbárok bennfentesei vagyunk, és ha akarnánk, elvehetnénk tőletek az országotokat és eladhatnánk benneteket rabszolgának. Noha mindez csak egy szavunkba kerülne, nem akarunk ilyen csapásokat zúdítani rátok. Fizessetek hát nekünk ötven ezüsttalanton kárpótlást, s mi kezeskedünk érte, hogy nem éri vész hazátokat."
30. Így hangzott a thesszaliaiak üzenete. Ezen a vidéken csakugyan a phókiszi volt az egyetlen nép, amely nem pártolt át a médekhez, mégpedig véleményem szerint csupán azért, mert gyűlölték a thesszaliaiakat. Bízvást állíthatom, hogy ha a thesszaliaiak a hellének mellé állnak, a phókisziak pártoltak volna a médekhez. Nos, a phókisziak azt felelték a thesszaliaiak üzenetére, hogy nem adnak pénzt, és hogy saját akaratukból – bár ha a kedvük úgy hozná, ők is átállhatnának a médekhez, akárcsak a thesszaliaiak – nem lesznek Hellasz árulói.
31. Éktelen haragra gerjedtek a választól a thesszaliaiak, gyorsan megmutatták a barbároknak a Phókisz felé vezető utat, s a barbár sereg Trakhisz területéről behatolt Dóriszba. Malisz és Phókisz közé ugyanis benyúlik a dóriszi földnek egy keskeny, mintegy harminc sztadion széles sávja, melynek régebben Drüopisz volt a neve. Ez a vidék a peloponnészoszi dórok szülőföldje. Dórisz területét azonban nem dúlták fel a barbárok, mert a lakosság méd érzelmű volt, s a thesszaliaiak sem kívánták bántódásukat.
32. Dórisz területéről aztán betörtek Phókiszba, de a phókisziakat nem tudták elfogni, mert sokan felmenekültek a Parnasszosz magaslataira. Neón városánál ugyanis van a Parnasszosznak egy magányos csúcsa, a Tithorea, amely nagy embertömegnek is alkalmas menedék: ide húzódtak sokan, s még a cókmókjukat is magukkal vitték. A legtöbben azonban az ozoliszi lokrisziakhoz menekültek, a Kriszai-síkság fölött fekvő Arnphissza városába. A barbárok feldúlták a phókisziak egész földjét, mert a thesszaliaiak mindenhová elvezették őket, s ahol megfordultak, mindent felégettek és leromboltak, a városokat és a szentélyeket sem kímélték.
33. A perzsa sereg a Képhiszosz folyó mentén nyomult előre, ahol a következő városok váltak a tűz martalékává: Drümosz, Kharadra, Erókhosz, Tethrónion, Amphikaia, Neón, Pedieisz, Triteisz, Elateia, Hüampolisz, Parapotamioi és Abai, ahol gazdag Apollón‑szentély állt, tele kincsekkel és fogadalmi ajándékokkal, továbbá egy jóshely, amely ma is működik. De a barbárok ezt a szentélyt is kifosztották és felgyújtották. A hegyek alatt üldözőbe vettek és elfogtak több phókiszit, s nem egy asszony belehalt, hogy a perzsák sorban megerőszakolták.
34. A barbárok elhaladtak Parapotamioi mellett, és megérkeztek Panopeiszba, ahol a hadsereg két részre oszlott. A nagyobbik és harcképesebb seregrész Xerxésszel együtt megindult egyenesen Athén felé, s útközben behatolt Boiótiába, Orkhomenosz területére. Boiótia egész lakossága a médek pártján állt, a városok védelmére Alexandrosz makedón helyőrséget rendelt, ezzel jelezve Xerxésznek, hogy a boiótiaiak a médekkel éreznek együtt.
35. A barbár sereg egyik fele tehát erre vette útját. A sereg másik fele útikalauzok vezetésével elindult a delphoi szentély felé, jobbra hagyván a Parnasszoszt. Ezek tovább pusztították Phókiszt, eltüntették a föld színéről, ami csak útjukba esett, fölgyújtották Panopeisz városát, valamint a daulisziak és az aiolisziak községeit. A seregnek ez a fele azért vált el a másiktól és azért haladt a mondott irányban, hogy kirabolja Delphoi szentélyét, s a kincseket elhurcolja Xerxész királynak. Mert értesüléseim szerint Xerxész jobban számon tartotta, hogy milyen értékesebb kincsek vannak a szentélyben, mint azt, hogy mit hagyott otthon, annyit hallott már Delphoi kincseiről, kiváltképpen Kroiszosz, Alüattész fia áldozati adományairól.
36. Delphoi lakóit vakrémület öntötte el a hír hallatára, s félelmükben megkérdezték a jósdát, hogy elássák-e vagy elszállítsák-e más vidékre a kincseket. Az isten azonban megtiltotta, hogy bármit is elmozdítsanak a helyéről, és kijelentette, hogy meg tudja védeni azt, ami az övé. A város lakói pedig, beletörődve az isten kinyilatkoztatásába, a maguk biztonsága után néztek. A tengeren át Akhaiába küldték gyermekeiket és asszonyaikat, vagyonukat elrejtették a Kórükoszi-barlangban,8 majd nagyobb részük a Parnasszosz csúcsaira húzódott, mások pedig a lokriszi Amphisszába menekültek, úgyhogy hatvan férfi és a jóspap kivételével mindenki elhagyta a várost.
37. A barbárok már olyan közel jártak, hogy látták a templomot, amikor Akaratosz, a jóspap észrevette, hogy néhány fegyver, amely a templom belső csarnokából kerülhetett elő, a szentély előtt hever. Ezeket a szent fegyvereket nem érinthette emberi kéz úgy, hogy ne követett volna el szentségtörést. A jóspap tehát hírül adta az ott maradt delphoiaknak a csodát, közben a barbárok egyre közelebb értek Athéna Pronaia9 templomához, s ekkor egy még nagyobb csoda történt. Hiszen már az sem volt aprócska csoda, hogy a fegyverek a templom előtt hevertek, pedig senki nem hordta őket oda harcra készülve, de ami ekkor történt, az minden korábbinál bámulatra méltóbb jelenség volt. Amikor ugyanis a barbárok megközelítették Athéna Pronaia templomát, villámok sújtottak le rájuk az égből, a Parnasszoszról leszakadt két sziklaorom, nagy robajjal rájuk zuhant, és sokukat agyonsújtotta, közben pedig Pronaia szentélyéből győzelmi ujjongás hallatszott.
38. Az egyszerre megnyilvánuló csodajelek rémülettel töltötték el a barbárokat. Amikor a delphoiak meglátták, hogy a barbár megfutamodik, lerohantak a magaslatokról, és kaszabolni kezdték az ellenséget. Az életben maradt barbárok meg sem álltak Boiótiáig, s odaérkezvén, mint értesültem róla, fűnek-fának mesélték, hogy a mondottakon kívül még más égi jelenséget is láttak: két emberfelettien hatalmas harcos a nyomukba szegődött, s üldözte-gyilkolta őket.
39. A delphoiak állítása szerint ez a két harcos a helység két hérósza, Phülakosz és Autonoosz volt, akiknek szent területe a szentély mellett fekszik: Phülakoszé a Pronaia szentélye fölött elvezető úton, Autonooszé a Kasztalfa-forrás közelében, Hüampeia hegyorma alatt. A Parnasszoszról lezuhant sziklatömbök ma is láthatók Athéna Pronaia szent ligetében, azon a helyen, ahová a barbárok közt utat törve legördültek. Így menekült el hát az ellenség a templomtól.
40. Amikor a hellén hajóhad elhagyta az Artemisziont, az athéniak kérésére Szalamiszhoz evezett. Az athéniak pedig azért kérték, hogy a hajóhad Szalamiszhoz hajózzon, mert egyrészt szerették volna elszállítani Attikából gyermekeiket és asszonyaikat, másrészt mert meg akarták tanácskozni, hogy mitévők legyenek most már; az volt a véleményük ugyanis, hogy a dolgok állása miatt haditanácsot kell tartaniuk, mert a helyzet nem a számításaik szerint alakult. Az athéniak arra számítottak, hogy az egész peloponnészoszi haderő megvárja Boiótiánál az ellenség támadását. Ennek azonban nem mutatkozott jele, sőt az a hír terjedt el, hogy a peloponnészosziak lázas védőfalépítésbe fogtak az Iszthmoszon, mert a legfontosabb feladatuknak a Peloponnészosz megmentését tartják, s a többi terület védelmével nem törődnek. Erre a hírre kérték hát meg az athéniak a hajóhadat, hogy Szalamisznál gyülekezzen.
41. A többiek Szalamisznál, az athéniak a maguk földjén kötöttek ki. Ahogy megérkeztek, nyomban kihirdették az athéniaknak, hogy aki csak tudja, menekítse biztos helyre gyermekeit és háza népét. A legtöbben Troizénba, mások Aiginára vagy Szalamiszra küldték az övéiket. Villámgyorsan elvégezték a kiköltöztetést, részben hogy eleget tegyenek a jóslatnak, részben – és ez volt a fontosabb – a következő okból. Az athéniak hagyománya szerint az Akropoliszt egy nagy kígyó őrzi, amely a személyben lakik,10 sőt úgy mesélik, hogy minden hónapban mézeskalács-áldozatot visznek a kígyónak, mintha valóban ott élne. Ez a kalács a megfelelő idő alatt mindig el is tűnt, most azonban érintetlen maradt. Amikor a papnő bejelentette a dolgot, az athéniak megkönnyebbült szívvel, készségesen hagyták el a városukat, abban a hiszemben, hogy az istennő is elköltözött az Akropoliszról. Mindenüket biztonságba helyezvén, visszatértek hát a hajóhadhoz.
42. Arra a hírre, hogy a hajók az Artemisziontól Szalamiszhoz érkeztek, a hajóhad többi része is csatlakozott hozzájuk Troizénból, mert korábban Pógón troizéni kikötő volt a kijelölt gyülekezőhely. Sokkal több városból sokkal több hajó jött össze, mint amennyi az Artemiszionnál harcolt. A hajóhad parancsnoka, akárcsak az Artemiszionnál, a nem királyi vérből származó spártai Eurübiadész, Eurükleidész fia volt. A legtöbb hajót – egyszersmind a legjobbakat –az athéniak küldték.
43. A hajóhadat a következő népek állították ki. A Peloponnészoszról a lakedaimóniak tizenhat hajót adtak, a korinthosziak ugyanannyit küldtek, amennyit az Artemiszionhoz, a sziküóniak tizenötöt, az epidaurosziak tízet, a troizéniak ötöt, a hermionéiak hármat. A hermionéiak kivételével ezek mind dór, éspedig makednosz eredetűek, és Erineoszból, a Pindosz vidékéről és legutóbb Drüopiszból vándoroltak el. A hermionéiak pedig drüopszok, akiket egykor Héraklész és a malisziak űztek el a ma Dórisznak nevezett vidékről.
44. Ezek gyűltek tehát össze a Peloponnészoszról, a szárazföld többi részéről pedig a következők jelentek meg. Az athéniak, akik annyi hajót állítottak ki, mint a többiek együttesen, azaz száznyolcvanat, s ezeket maguk látták el legénységgel is. A plataiaiak Szalamisznál már nem harcoltak az athéniak oldalán, mégpedig a következő okból. Amikor a hellének eltávoztak az Artemisziontól és Khalkiszhoz hajóztak, a plataiaiak a szemben fekvő Boiótia partján kötöttek ki, mert biztonságba akarták helyezni családjukat és vagyonukat, s miközben ezzel voltak elfoglalva, elmaradtak a hellén seregtől. Egykor régen, amikor a most Hellasznak nevezett földet pelaszgok lakták, az athéniak pelaszgok11 voltak és kranaosz volt a nevük, Kekropsz királyuk idejében kekropidának hívták őket, Erekhtheusz uralkodása alatt felvették az athéni nevet, mikor pedig Ión, Xuthosz fia lett a vezetőjük, iónnak nevezték magukat.
45. A megaraiak ugyanannyi hajóval jelentek meg, mint az Artemiszionnál, az amprakiaiak hét hajóval, a leukasziak hárommal, és ugyancsak hárommal a korinthoszi dórok.
46. A szigetlakók közül az aiginaiak harminc hajót küldtek.12 Valójában több hajót szereltek fel, de a saját partjaikat őrizték velük. A szalamiszi csatában a legjobb harminc hajójuk vett részt. Az aiginaiak Epidauroszból származó dórok, szigetüknek valamikor Oinóné volt a neve. Őutánuk a khalkisziak, majd az eretriaiak következtek, akik, akárcsak az Artemiszionnál, húsz, illetve hét hajóval jelentek meg. Ez a két törzs az iónokhoz tartozik. A keósziaknak, akik athéni eredetű iónok, ugyanannyi hajójuk volt, mint az Artemiszionnál. A naxosziak négy hajóval jöttek: őket polgártársaik, a többi szigetlakóhoz hasonlóan, eredetileg a médekhez küldték, de nem engedelmeskedtek az utasításnak, hanem Démokritosz tanácsára hallgattak, aki nagy tekintélyű férfi és egyik három evezősoros parancsnoka volt. A sztüraiak ugyanazokat a hajókat küldték el, amelyeket az Artemiszionhoz, a küthnosziak egy három evezősoros és egy ötvenevezős hajót. Mind a két törzs a drüopsz néphez tartozik. A szeriphosziak, a sziphnosziak és a mélosziak szintén megérkeztek: a szigetlakók közül egyedül ők nem voltak hajlandók vizet és földet küldeni a barbároknak.
47. Ezek a népek Theszprótiától és az Akherón folyótól innen eső területeken laknak. A theszprótoszok ugyanis az amprakiaiak és a leukasziak szomszédai, s a hellén táborba ők ketten érkeztek a legtávolabbi vidékről. A náluk távolabb lakók közül egyedül csak a krotóniak küldtek segítséget Hellasznak: egyetlen hajót Phaullosz vezérletével, aki háromszor nyert koszorút a püthói versenyeken. A krotóniak akhaiosz telepesek leszármazottai.
48. Ezek a népek mind három evezősoros hajókon érkeztek, kivéve a mélosziakat, a sziphnosziakat és a szeriphosziakat, akik ötvenevezős gályákon jelentek meg. A lakedaimóni származású mélosziak egy, az athéni-ión származású sziphnosziak és a szeriphosziak két-két hajót küldtek. Az egész hajóhad hajóinak száma – az ötvenevezős bárkákat nem számítva – háromszázhetvennyolcat tett ki.13
49. Összegyűltek tehát Szalamisznál a hadvezérek a felsorolt városokból, és haditanácsot tartottak. Eurübiadész felszólította őket, mondják meg, hogy szerintük a még hellén kézen lévő helyek közül melyik lenne a legalkalmasabb a tengeri csatára. Attikáról már nem lehet szó – tette hozzá –, a többi hely között kell választani. A többség véleménye az volt, hogy menjenek az Iszthmoszhoz, s ott próbáljanak meg megütközni, és megvédeni a Peloponnészoszt. A javaslatot a következő érveléssel támasztották alá. Ha Szalamisznál szenvednek vereséget, az ellenség bezárná őket a szigetre, és sehonnan sem várhatnának segítséget. Ha viszont az Iszthmosznál, meglenne rá a lehetőség, hogy visszavonuljanak a hazájukba.
50. A peloponnészoszi hadvezérek tanácskozásának a kellős közepén beállított egy athéni ember azzal a hírrel, hogy a barbárok betörtek Attikába és tűzzel-vassal pusztítják. A Xerxész vezetésével Boiótián keresztülvonuló sereg felégette Theszpiai városát, amelynek lakói a Peloponnészoszra menekültek, továbbá Plataiait, majd megtámadta Athént és ott is mindent elpusztított. Theszpiait és Plataiait azért perzselte fel az ellenség, mert megtudta a thébaiaktól, hogy a két város lakói nincsenek a médek pártján.
51. A barbárok a hellészpontoszi átkelés megkezdése után egy hónapot töltöttek a sereg Európába szállításával, és három hónap múlva értek el Attikába. Athénban akkor Kalliadész volt az arkhón. A barbárok elfoglalták a kiürített várost, amelyben csak néhány ember lézengett a szentélyben14 – a kincsek őrei, valamint szegény emberek –, ezek aztán deszkákból és szálfákból torlaszokat emeltek, hogy megvédjék az Akropoliszt az ellenségtől. A városban maradtak vagy azért nem menekültek Szalamiszra, mert olyan szegények voltak, vagy mert úgy gondolták, ők értelmezik helyesen a Püthia jóslatát:15 hogy a fából készült védőfal bevehetetlen lesz – amit a jóslat állított –, azt jelentené, hogy ez a torlasz fogja megvédeni őket, nem a hajók.
52. A perzsák megszállták az Akropolisszal szemben emelkedő halmot, amelyet az athéniak Areiopagosznak neveznek, s innen kezdték meg az ostromot, mégpedig a következőképpen. Kócot tekertek a nyílvesszőkre, meggyújtották, és úgy lőtték ki őket a torlaszra. Noha az athéniak végveszélybe kerültek, és a torlasz nem védte meg őket, ellenálltak, és nem hallgattak a Peiszisztratidák indítványára, hogy próbáljanak meg kiegyezni az ostromlókkal. Körömszakadtáig védekeztek, például nagy kődarabokat hengerítettek a kapukhoz nyomuló barbárokra. Xerxész hosszú ideig tanácstalan volt, mert nem tudott fölébük kerekedni.
53. Ebben a nehéz helyzetben végül a perzsák találtak egy feljáratot, hiszen a jóslat előre megmondta, hogy Attika egész szárazföldi területe a barbárok hatalmába fog kerülni. Az Akropolisz bejáratánál, a kapu és a fölvezető út mögött, ahol egyetlen őr sem állt, mert senki nem hitte volna, hogy erre is feljuthatna az ellenség, Kekropsz leányának, Aglaurosznak a szentélye16 mellett sikerült felhatolnia néhány perzsa ostromlónak, bár nagyon meredek sziklafalat kellett megmásznia. Mikor az athéniak meglátták, hogy az ellenség feljutott az Akropoliszra, néhányan levetették magukat a bástyákról, és nyomban szörnyethaltak, mások a szentélybe menekültek. A felérkezett perzsák először a kapukhoz rohantak és kinyitották azokat, majd legyilkolták az irgalomért esdeklő athéniakat. Amikor mindenkivel végeztek, kirabolták a szentélyt, és az egész Akropoliszt felgyújtották.
54. Xerxész így a hatalmába kerítette Athént. Nyomban lovas futárt küldött Szuszába, és megüzente Artabanosznak a fényes győzelem hírét. A hírnök elindulását követő napon összehívta a kíséretében lévő athéni menekülteket, és megparancsolta nekik, hogy menjenek fel az Akropoliszra és áldozzanak ott a saját szokásaik szerint. Vagy valamilyen álomlátás intésére tett így, vagy mert gyötörte a lelkiismeret a szentély felgyújtása miatt. S az athéni menekültek végrehajtották a parancsát.
55. Megmondom, miért említem ezt meg. Az Akropoliszon áll a Földből született Erekhtheusz temploma, a közepén egy olajfával és egy sós vizű, kis tóval. Az athéniak szerint Poszeidón, illetve Athéna helyezték el őket annak jeléül, hogy ők ketten versengtek e hely birtokáért.17 Mikor a barbárok felgyújtották a szentélyt, az olajfa is elégett. Másnap azonban, mikor az athéniak felmentek a szentélybe, hogy a király parancsára áldozzanak ott, felfedezték, hogy a fa törzséből kisarjadt egy pékhüsznyi hosszú hajtás. Ezt aztán elmondták a királynak is.
56. Amikor a Szalamisznál állomásozó hellének hírül vették az athéni Akropolisz pusztulását, egészen megzavarodtak: a hadvezérek egy része, döntésre sem várva, hajóra szállt, és vitorlát bontva elhajózni készült, akik pedig ott maradtak, úgy határoztak, hogy az Iszthmosznál vívják meg a tengeri ütközetet. Amikor leszállt az éj, szétoszoltak és hajóra szálltak.
57. Themisztoklész is visszaérkezett a hajójához, s ott egy athéni polgár, Mnésziphilosz18 megkérdezte tőle, hogy mit határoztak. Meghallván a döntést, hogy az Iszthmoszhoz hajóznak és ott vívnak tengeri ütközetet a Peloponnészosz megmentéséért, kijelentette: "Ha a hajóhad eltávozik Szalamiszról, nem lesz közös hazánk, amelyért harcolhatnál! Mert mindenki elmegy haza a maga városába, és sem Eurübiadész, sem más nem fogja tudni megakadályozni a hajóhad szétszéledését. És ez az ostoba döntés lesz Hellasz veszte! Ha még lehet, eredj vissza, és beszéld le őket erről a tervről. Hátha rá tudod venni Eurübiadészt, hogy megváltoztassa a szándékát és itt maradjon."
58. A tanács amúgy is megegyezett Themisztoklész véleményével, így hát se szó, se beszéd, odament Eurübiadész hajójához, s mikor odaérkezett, felüzent neki, hogy szeretne vele beszélni mindnyájuk érdekében. Erre Eurübiadész felhívta a hajóra, hogy megtudja, mit akar. Themisztoklész leült mellé, és előadta a saját javaslataként mindazt – és még sok mást is –, amit Mnésziphilosztól hallott. Nagy sokára sikerült rávennie Eurübiadészt, hogy szálljon partra, és hívja tanácsba a vezéreket.
59. A vezérek összegyűltek, de még mielőtt Eurübiadész elmondhatta volna nekik az összejövetel célját, Themisztoklész átvette a szót, s hosszan, szenvedélyesen megvilágította előttük a helyzetet. Az egyik korinthoszi hadvezér, Adeimantosz, Óküthosz fia egyszer csak félbeszakította e szavakkal: "Themisztoklész! A versenyjátékokon is megvesszőzik azt, aki a többinél hamarabb indul!" Themisztoklész pedig visszavágott: "Igaz, de aki hátramarad, az nem remélhet győzelmi koszorút!"
60. Themisztoklész ekkor még indulatát mérsékelve válaszolt a korinthoszi hadvezérnek. Majd Eurübiadészhoz fordult, de egy szót sem ismételt meg abból, amit az előbb kifejtett neki: hogy ha most eltávoznak Szalamiszról, szétszóródik az egész hajóhad. Hiszen abban a helyzetben nem tartotta volna helyesnek, hogy a szövetségesek jelenlétében vádaskodjanak. Így tehát egészen másféle érveléshez folyamodott, és így beszélt: "A kezedben van, Eurübiadész, Hellasz megmentésének kulcsa! Csak fogadd meg az én tanácsomat, és ne hallgass azokra, akik azt javasolják, hogy vitorlázz az Iszthmoszhoz a hajóhaddal. Figyelj jól, és mérlegeld a két javaslatot! Ha az Iszthmosznál szállsz csatába, a nyílt tengeren kell harcolnod, ami a hellének számára a legkedvezőtlenebb eshetőség, mivel a mi hajóink nehézkesebb mozgásúak, mint az ellenség hajói, és számuk is kevesebb. De még ha minden jól sikerül is, elveszíted Szalamiszt, Megarát és Aiginát. S mivel a perzsa szárazföldi sereg a hajóhad nyomában jár, te magad fogod egyenesen a Peloponnészoszra vezetni a sereget, s ezzel végromlásba döntöd egész Hellaszt. Ha viszont az én tanácsom szerint teszel, a következő előnyökhöz jutunk. Kevesebb hajónk egy tengerszorosban száll szembe a nagyobb létszámú ellenséges hajóhaddal, s a hadászat törvényei szerint ezzel mi kerülünk jobb helyzetbe, hiszen nekünk az a kedvező, ha szűk helyen, nekik viszont, ha tágas térségben folyik le az ütközet. Azonkívül Szalamisz is birtokunkban marad, ahová gyermekeinket és asszonyainkat elszállítottuk. Végezetül elérjük azt a célt is, amire te is törekedsz: ha itt maradsz, éppúgy megvéded a hajóhaddal a Peloponnészoszt, mintha az Iszthmosznál vívnál csatát. S ha józanul gondolkodol, nem segíted hozzá az ellenséget, hogy betörjön a Peloponnészoszra. Ha minden a reményeim szerint történik, és győzelmet aratunk a tengeri ütközetben, nemcsak hogy az Iszthmoszra nem teszik be a lábukat a barbárok, nemcsak hogy megrekednek Attikánál, hanem fejvesztve, szétziláltan fognak visszavonulni. Megmentjük továbbá Megarát, Aiginát és Szalamiszt, ahol a jóslat szerint is legyőzhetjük az ellenséget. Mert azokat az emberi terveket, amelyek számolnak a valósággal, rendszerint siker koronázza, de ha az emberek nem veszik figyelembe a tényeket, terveiket az istenek sem pártfogolják."
61. Miközben Themisztoklész így beszélt, ismét felzúdult a korinthoszi Adeimantosz, hogy jobb, ha hallgat egy olyan ember, akinek nincs hazája, Eurübiadész pedig ne adjon olyasvalakire, aki hontalan, és még szavazati joga sincs.19 Azt javasolta, hogy Themisztoklész csak akkor kapjon szót, ha bebizonyítja, hogy van hazája. Azért merészelt ilyen hangon beszélni, mert Athént elfoglalta és hatalmában tartotta az ellenség. De Themisztoklész is megmondta a magáét Adeimantosznak és a korinthosziaknak, és leszögezte, hogy Athén tekintélyesebb és nagyobb város, mint az övék, hiszen amíg kétszáz, teljes legénységgel felszerelt hadihajó ura, nincs az a hellén város, amely legyőzhetné.
62. Amikor így megfelelt, újra Eurübiadészhoz fordult, és még határozottabban folytatta: "Ne menj el – ha itt kitartasz, derék ember maradsz. Ha nem, pusztulásba döntöd egész Hellaszt, mert tudd meg: a háború kimenetele a mi hajóinkon múlik. Fogadd meg a tanácsomat! Ha nem, akkor mi a mieinkkel együtt elhajózunk az itáliai Sziriszbe, amely ősi idők óta a mi birtokunk, s amelyről egy jóslat azt állítja, hogy ott kell gyarmatot alapítanunk. Majd eszetekbe jutnak még szavaim, ha elveszíttek egy olyan szövetségest, mint mi."20
63. Themisztoklész szavai meggyőzték Eurübiadészt, véleményem szerint főleg azért, mert attól félt, hogy ha a hajókat az Iszthmoszhoz viszi, az athéniak cserbenhagyják, márpedig az athéniak nélkül az ott maradt hajóhadnak édeskevés esélye lett volna. Elfogadta hát Themisztoklész véleményét, úgy döntött, hogy ott maradnak és ott vívnak meg az ellenséggel.
64. Így végződött a Szalamiszról folyó vita, s Eurübiadész döntése után a hellének felkészültek a tengeri ütközetre. Hajnalban, amikor a nap felkelt, földrengés rázta meg a földet és a tengert. Erre a hellének elhatározták, hogy könyörögnek az istenekhez és segítségül hívják az Aiakidákat. Úgy is tettek, ahogy elhatározták: könyörögtek valamennyi istenhez, Szalamiszról segítségül hívták Aiaszt és Telamónt, Aiginára pedig hajót küldtek, hogy hozza el Aiakoszt és a többi Aiakidát.21
65. Az egyik athéni menekült, Dikaiosz, Theoküdész fia, akinek nagy tekintélye volt a médek között, később a következő történetet mondta el. Miközben Xerxész serege végigdúlta az athéniak elhagyta Attikát, ő a lakedaimóni Démaratosszal éppen a Thriai-síkságon tartózkodott. S egyszerre csak Eleuszisz felől akkora porfelhőt láttak, mintha legalább harmincezer ember közeledne. Elcsodálkoztak, hogy miféle emberek jöhetnek abból az irányból, ahol a porfelhő támadt, s ekkor kiáltást hallottak, amely olyan volt, mint a misztériumszertartások22 Iakkhosz-kiáltása. Démaratosz, aki nem ismerte az eleusziszi szertartásokat, megkérdezte, hogy miféle kiáltás lehet ez. Erre Dikaiosz így válaszolt: "Nem kétséges, Démaratosz, hogy a király seregét valami nagy csapás fogja érni. Attikát minden ember elhagyta, így hát nyilvánvaló, hogy ez a hang földöntúli hang, s Eleusziszból jön az athéniak és szövetségeseik megsegítésére. Ha a porfelhő a Peloponnészosz felé száll, a király és serege a szárazföldön kerül veszedelembe, ha pedig a Szalamisznál horgonyzó hajók felé fordul, a király hajóhadát fenyegeti megsemmisülés. Ami ezt a misztériumünnepet illeti, az athéniak minden évben megölik az Anya és a Lány tiszteletére, olyankor beavatják azokat az athéniakat és helléneket, akik kívánják. Az a kiáltás, amelyet hallottál, az ünnepen elhangzó Iakkhosz-kiáltás." Erre Démaratosz így válaszolt: "Tartsd titokban és senkinek se említsd, amit most elmondtál. Mert ha megjelentik a királynak szavaidat, a fejedet véteti, és sem én, sem más halandó sem menthet meg. Maradj csak békével. A sereg sorsáról pedig úgyis az istenek döntenek." Ezt a tanácsot adta Démaratosz. Ezután látták hogy a porfelleg és a hang felhővé változik, s felemelkedik a levegőbe, majd Szalamisz irányába fordul, és a hellén hajóhad felé távolodik. Ebből megérthették, hogy Xerxész hajóhadára pusztulás vár. Így adta elő ezt a dolgot Dikaiosz, Theoküdész fia, arra hivatkozva, hogy szavainak igazságát Démaratosz és mások is igazolhatják.
66. Xerxész hajóhadának katonái Trakhiszból átkeltek Hisztiaiába, és megtekintették a lakedaimóniak halottait, majd háromnapi ott-tartózkodás után áthajóztak az Euriposzon, s újabb három nap elteltével Phaléronba érkeztek. Gondolom, a szárazföldi és tengeri barbár sereg létszáma nem volt kisebb, amikor megtámadta Athént, mint amikor Szépiaszba és Thermopülaiba érkezett. Mert azokat, akik a vihar következtében vagy a thermopülai és az artemiszioni ütközetben elpusztultak, pótolták mások, akik korábban még nem voltak a király seregében, például a malisziak, a dórisziak, a lokrisziak, a boiótok egész hadereje – a theszpiaiak és plataiaiak kivételével –, továbbá a karüsztosziak, az androsziak, a ténosziak meg a többi szigetlakó, a korábban mondott öt város kivételével. Mert minél mélyebben hatolt a perzsa Hellasz területére, annál több nép került a seregébe.
67. Amikor ezek mind megérkeztek Athénba, a phaléroni kikötőbe (a parosziak kivételével, akiket Küthnoszon hagytak, hogy figyeljék a csata kimenetelét), Xerxész lement a hajókhoz, hogy beszéljen a hajósokkal, és meghallgassa a véleményüket. Trónszéken ülve színe elé hívatta a városok türannoszait és a hajók kapitányait, akik a király által adományozott rangok sorrendjében foglaltak helyet. Az első helyen ült Szidón királya, majd Türosz királya következett, s utánuk a többiek. Xerxész mindegyikükhöz sorban odaküldte Mardonioszt, és megtudakolta, hogy ajánlják-e neki a tengeri ütközetet.
68. Mardoniosz Szidón királyán kezdte, s mindenkit sorra megkérdezett, de mind a csata mellett voltak, egyedül Artemiszia beszélt a következőképpen: "Mondd meg a királynak, Mardoniosz, hogy mit gondolok én, aki nem kullogtam hátul az euboiai csatában, és nem kis haditetteket hajtottam végre: »Uram, kötelességem őszintén tudatni veled, hogy mit tartok a legjobb megoldásnak. Azt javaslom, hogy kíméld hajóidat, és ne bocsátkozz tengeri csatába. Mert az ellenség katonái annyival erősebbek a tengeren a te katonáidnál, mint a férfiak az asszonyoknál. Miért kell neked egyáltalán vállalnod egy tengeri csata kockázatát? Nincs-e a hatalmadban Athén, ami miatt erre a hadjáratra elindultál, és nem foglaltad-e el Hellasz többi részét is? Senki sem képes már feltartóztatni téged, akik szembeszálltak veled, meglakoltak, ahogy megérdemelték. Megmondom neked, hogy véleményem szerint miképp fog alakulni ellenségeid sorsa. Ha nem sietsz azzal a tengeri csatával, hanem itt tartod a hajóidat a partközelben és magad is itt maradsz, vagy akár átvonulsz a Peloponnészoszra, könnyen eléred, amiért idejöttél. Mert a hellének nem képesek sokáig ellenállni neked, s ha szétszórod őket, elmenekülnek a városaikba. Egyrészt, úgy tudom, azon a szigeten nincs élelmük, másrészt ha a szárazföldi sereged a Peloponnészosz ellen vonul, nem valószínű, hogy akik onnan jöttek, nyugodtan fognak itt ülni, és nyilván eszük ágában sem lesz Athénért tengeri ütközetbe bocsátkozni. Ha azonban most mindjárt meg akarsz ütközni a tengeren, félek, hogy a hajóhadad is és a szárazföldi sereged is nehéz helyzetbe kerül. És gondolj még valamire, királyom: kiváló embereknek hitvány rabszolgái vannak, a silány embereknek pedig derék rabszolgái. Neked is, aki a világon a legkiválóbb ember vagy, a leghitványabb szolgáid vannak, hiszen szövetségeseidnek, az egyiptomiaknak, a küprosziaknak, a kilikiaiaknak meg a pamphüliaiaknak az égvilágon semmi hasznát nem veszed.«"
69. Amikor Artemiszia mindezt elmondta Mardoniosznak, barátai lesújtva hallgatták szavait, és rettegtek, hogy a király haragja lesújt rá, amiért le akarja beszélni a tengeri csatáról. Rosszakarói viszont, akik irigykedtek rá, amiért a király valamennyi szövetségese közül őt tartotta a legtöbbre, kárörömmel hallgatták szavait, abban a reményben, hogy Artemiszia kihívta maga ellen a végzetet. Mikor azonban Mardoniosz az összes választ elmondta a királynak, a legjobban Artemiszia véleménye tetszett neki; mindig is sokra tartotta az asszonyt, s most még jobban becsülte. Mindazonáltal a többség véleményét fogadta el; szentül hitte, hogy emberei Euboiánál azért harcoltak gyengén, mert ő maga nem volt ott. Most azonban elhatározta, hogy személyesen figyeli az ütközetet.
70. Amikor a hajóhad parancsot kapott az indulásra, a hajók laza hadi alakzatban elindultak Szalamisz felé. A közeledő este miatt azonban aznap már nem volt idő ütközetre. Úgy készültek fel, hogy másnap kezdik a csatát. A hellének között a rettegés úrrá lett, elsősorban a peloponnészosziak féltek, hogy itt Szalamisznál kell harcolniuk az athéniak hazájáért, vereség esetén a szigetre szoríthatják és bekeríthetik őket a barbárok, saját hazájuk pedig védelem nélkül marad.
71. A barbárok gyalogos serege még azon az éjszakán megindult a Peloponnészosz felé. A peloponnészosziak minden tőlük telhető módon megpróbálták megakadályozni, hogy a barbárok behatoljanak a szárazföldre. Mihelyt ugyanis megtudták, hogy Leónidasz és katonái elestek Thermopülainál, nagy sietve elindultak a városaikból, és tábort vertek az Iszthmoszon. Vezérük Kleombrotosz volt, Anaxandridész fia, Leónidasz testvére. Miután az Iszthmoszon letáboroztak, legelőször elzárták a szkeiróni utat, majd összeült a haditanács és úgy határozott, hogy az Iszthmosz teljes szélességében védőfalat építenek.23 Mivel sok tízezren gyűltek össze és mindenki kivette a részét a munkából, hamar el is készültek. Szüntelenül hordták a követ, téglát, gerendát, kosarakban a homokot, és a munkát éjjel-nappal egy percre sem hagyták abba, míg a védőfal meg nem épült.
72. A helléneket teljes haderejükkel támogatták a következő népek: a lakedaimóniak, az arkadiaiak, az élisziek, a korinthosziak, a sziküóniak, az epidaurosziak, a phliusziak, a troizéniak és a hermionéiak. Ezek mind megjelentek, mert aggódtak a veszélybe jutott Hellasz miatt. A többi peloponnészoszi azonban nem törődött az egésszel, noha ekkor már befejeződtek az olümpiai játékok és a Karneia-ünnepségek.24
73. Hét nép lakik a Peloponnészoszon, köztük az arkadiaiak és a künurioszok őslakók, mert a mai napig ott élnek, ahol egykor letelepedtek. Az akhaioszok sem hagyták el ugyan Peloponnészosz földjét, de azon belül eredeti lakóhelyükről más vidékre költöztek. A többi négy nép: a dórisziak, az aitóliaiak, a drüopszok és a lémnosziak később vándoroltak be. A dórisziaknak sok nevezetes városa van; az aitóliaiaknak csak egy, Élisz; a drüopszoké Hermioné, valamint a lakóniai Kardamülé közelében lévő Asziné; a paróreaták valamennyien lémnosziak. Az őslakos künurioszokról azt mondják, hogy alighanem ők az egyedüli iónok az egész Peloponnészoszon, de az argosziak uralma alatt idővel dórrá váltak, ők Orneaiban és környékén laknak. A hét nép városai – az előbb felsoroltak kivételével – távol maradtak a küzdelemtől. És ha szabad őszintén megmondanom a véleményemet, azzal, hogy nem vettek részt a háborús erőfeszítésekben, voltaképpen a médeket segítették.
74. A hellének tehát óriási erőfeszítéseket tettek az Iszthmoszon, látván, hogy ettől függ minden, és a hajóhadtól már nem is reméltek semmit. A Szalamisznál állomásozók pedig, noha hallottak az iszthmoszi munkálatokról, féltek és aggódtak, s nem is annyira a maguk, hanem inkább a Peloponnészosz sorsa miatt. Egy ideig csak halkan, egymás között morogtak és szidalmazták Eurübiadész oktalanságát, végül azonban nyílt kenyértörésre került sor. Gyűlést tartottak, ahol hosszasan megtárgyalták ugyanazokat a dolgokat. Egyesek úgy vélekedtek, hogy a Peloponnészoszhoz kell hajózni, annak védelmében kell vállalni az ütközet kockázatát, nem pedig Szalamisznál maradni és egy olyan földért harcolni, amelyet már megszállt az ellenség. Ezzel szemben az athéniak, az aiginaiak és a megaraiak azt követelték, hogy maradjanak ott, és ott védjék meg magukat, ahol vannak.
75. Amikor Themisztoklész látta, hogy felülkerekedik az ő javaslatán a peloponnészosziak véleménye, észrevétlenül elhagyta a gyűlést, és megparancsolta egy emberének, hogy üljön bárkába és vigye el üzenetét a médek táborába. Ezt az embert Szikinnosznak hívták, s Themisztoklész háza népéhez tartozott: gyermekeinek volt a nevelője.25 Később, mikor Theszpiai lakói új polgárokat vettek fel maguk közé, Themisztoklész e szolgálatáért megszerezte neki a theszpiai polgárjogot, és gazdagon megjutalmazta. Szikinnosz odaevezett a bárkán, és a parancs szerint a következőket mondta a barbár vezéreknek: "Engem az athéniak hadvezére küldött ide a többi hellén tudta nélkül (mert ő titokban a király pártján van, és azt szeretné, ha ti győznétek, és nem a hellének). Azt üzeni nektek, hogy a hellének, akiken úrrá lett a félelem, szökést terveznek, így hát most nektek páratlan alkalmatok nyílik rá, hogy fényes győzelmet arassatok felettük, ha nem engeditek őket elmenekülni. Mert megszűnt köztük az egyetértés, nem tudnak nektek ellenállni, és látni fogjátok, hogyan támadnak hajóikkal egymásra azok, akik mellettetek állnak, és azok, akik nem."
76. Így beszélt, aztán eltávozott. A perzsák pedig hitelt adtak az üzenetnek, és első dolguk az volt, hogy sok katonát partra raktak a Szalamisz és a szárazföld között fekvő kis Pszüttaleia szigetén. Majd éjféltájban elindultak, hogy a hajóhad nyugati szárnyával bekerítsék Szalamiszt, ugyanakkor a Keósznál és Künoszuránál állomásozó hajók is kifutottak a tengerre, hogy egészen Munükhiáig megszállják a tengerszorost.26 Ezeket a hadmozdulatokat azért tették, hogy a helléneknek ne legyen módjuk a menekülésre, hanem Szalamiszra szorulva meglakoljanak az artemiszioni győzelemért. Pszüttaleia szigetén pedig azért tettek partra katonákat a perzsák, mert a sziget a várható ütközet térségében feküdt, és arra számítottak, hogy a tenger itt sodorja majd partra a hajóroncsokat és az embereket, így a szigeten lévő perzsák megmenthetik saját embereiket és végezhetnek az ellenséges harcosokkal. Mindezt teljes csendben csinálták, nehogy felkeltsék az ellenség figyelmét. Az egész éjszakát az előkészületekre fordították, pihenést sem adva maguknak.
77. Nincs semmi okom rá, hogy a jóslatok igazságát kétségbe vonjam és azt állítsam, hogy nem a valóságot mondják. Cáfolni sem próbálom őket, különösen ha olyan találóak, mint például a következő:

Majd hídként ha arany szablyájú Artemisz oly szent 
partját meg Künoszura terét gályák kötik össze, 
mert Athént feldúlták, esztelenül bizakodva,
győz a nagy Ég joga majd a gonosz Gőg durva leányán,
őrjöngőn ki övének vélt mindent a világon.
Érc csap az ércre, Arész keze vérbe borítja a tengert, 
és a szabadságnak napját Hellaszra deríti 
mindent látó, nagy Kronidész meg az isteni Niké.

Ha beletekintek ebbe a jóslatba, és látom, hogy Bakisz milyen világosan beszél, nem merészelem szavai igazságát kétségbe vonni, sem mások kételkedését elfogadni.
78. A Szalamisznál állomásozó hellén hadvezérek közben hevesen vitatkoztak. Még nem tudták, hogy a barbárok hajói körülfogták őket, s azt hitték, az ellenség most is ugyanott van, ahol napközben látták.
79. S miközben a hadvezérek vitatkoztak, megérkezett Aigináról Ariszteidész, Lüszimakhosz fia, akit a nép cserépszavazással száműzött Athénból.27 Amit megtudtam felőle, annak alapján bizonyosan állíthatom, hogy ő volt az egyik legderekabb és legigazabb ember Athénban. Megérkezvén elment a gyűlés helyére, kihívatta Themisztoklészt, akinek nem barátja, hanem éppen hogy ellensége volt, de a nagy bajban félretette a régi haragot, és beüzent Themisztoklésznak, hogy beszéde van vele. Hallott róla már, hogy a peloponnészosziak az Iszthmoszhoz akarnak hajózni. Amikor Themisztoklész kiment hozzá, Ariszteidész így szólt: "Folytassuk tovább a versengést, mint mindig, és lássuk, hogy melyikünk tesz nagyobb szolgálatot a hazájának. Kijelentem neked: teljesen mindegy, hogy a peloponnészosziak hosszan vagy röviden vitatkoznak-e arról, hogy elhajózzanak-e vagy sem. Mert saját szememmel láttam valamit, ezért állíthatom, hogy hiába akarnának elhajózni a korinthosziak vagy akár maga Eurübiadész is, nem lenne már módjuk rá. Az ellenség ugyanis teljesen bekerített bennünket. Most menj be, és add tudtukra ezt a hírt."
80. Erre Themisztoklész így válaszolt: "Buzdításod igen hasznos, és kitűnő hírt hoztál. Mert szemtanúként bizonyítod azt, aminek a bekövetkezését reméltem. Tudd meg, hogy a médek az én kezdeményezésemre cselekedtek. Mert amikor a hellének önként nem akartak vállalkozni az ütközetre, kénytelen voltam akaratuk ellenére rákényszeríteni őket. De ha már te hoztad a jó hírt, mondd el nekik te magad. Mert ha én mondom el, azt gondolnák, hogy én találtam ki az egészet, és nem hinnék el nekem, hogy a barbárok ilyen hadműveletet hajtottak végre. Eredj be hát te magad, s mondd meg nekik, hogy áll a helyzet. Jó lenne, ha hinnének neked, de az se számít, ha nem hisznek, hiszen – mint állítod – minden oldalról be vagyunk kerítve, ennélfogva nem gondolhatnak már menekülésre."
81. Ariszteidész tehát bement, és elmondta, hogy Aigináról érkezett, és csak nagy nehezen tudott keresztülvergődni az ellenség gyűrűjén, mert Xerxész hajói bekerítették az egész hellén hajóhadat. Azt tanácsolta, hogy most már a hellének is készüljenek fel a védekezésre. Így beszélt, majd nyomban eltávozott. A hadvezérek között pedig újra fellángolt a vita, mert a többség nem akart hitelt adni bejelentésének.
82. Miközben hitetlenkedtek, megérkezett egy három evezősoros gálya ténoszi szökevényekkel, Panaitiosz, Szószimenész fia vezérletével. Ők aztán teljes egészében feltárták az igazságot. Ezért a tettükért később a Delphoiban felállított tripuszra a ténosziak nevét is felvésték azok közé, akik legyőzték a barbárokat. Ezzel a Szalamiszra átszökött hajóval, továbbá azzal a lémnoszi hajóval, amely korábban, még az Artemiszionnál állt át a hellénekhez, a hellén hajók száma háromszáznyolcvanra emelkedett, addig ugyanis kettővel kevesebb volt.
83. A hellének a ténosziak híradását végül elhitték, és megkezdték az előkészületeket az ütközetre. Kora hajnalban összehívták a hajók legénységét, és Themisztoklész buzdító beszédet intézett hozzájuk. Szavainak a lényege az volt, hogy szembeállította az emberben rejlő kiváló és hitvány tulajdonságokat, arra biztatva hallgatóit, hogy mindig a jobbat válasszák, majd beszédét befejezve felszólította őket, hogy szálljanak fel a hajókra. Már mindenki a hajókon volt, mikor megérkezett Aigináról az a három evezősoros hajó, amelyet az Aiakidákért küldtek.
84. Ezután a hellének valamennyi hajójukkal kimentek a tengerre, s alighogy kiértek, a barbárok megindultak ellenük. A legtöbb hellén erre visszafelé kezdett evezni, hogy hajója a part mellett biztonságban legyen, de az egyik athéni, a Pallénéról való Ameiniasz előrerontott, és megtámadta az egyik perzsa hajót. A két hajó összegabalyodott, nem tudtak egymástól elválni, mire a többi hellén sietve odaevezett, hogy segítsen Ameiniasznak, és belekapcsolódott a küzdelembe. Az athéniak szerint így kezdődött el a tengeri csata. Az aiginaiak szerint viszont az a hajó kezdte meg a küzdelmet, amely az Aiakidákat elhozta Aigináról. Azt is mesélik továbbá, hogy megjelent egy asszonyalak, és olyan hangosan buzdított a csatára, hogy szavait az egész hellén hajóhad meghallotta. A jelenés először szidalmazta őket: "Boldogtalanok! Meddig akartok még visszafelé evezni?"
85. Az athéniakkal szemben a phoinikiaiak sorakoztak fel (mert ők alkották az Eleuszisz felé nyúló nyugati szárnyat), a lakedaimóniakkal szemben pedig az iónok (ők képezték a sereg keleti szárnyát a Peiraieusz felé). Az iónok közül csak kevesen harcoltak rosszul, Themisztoklész felszólítása szerint, mert a többség lendületesen harcolt. Sok olyan kapitányt sorolhatnék fel, akik hellén hajókat foglaltak vagy pusztítottak el, de most csak kettőt említek: Theomésztórt, Androdamasz fiát és Phülakoszt, Hisztiaiosz fiát, akik mindketten szamosziak voltak. Azért nevezem meg őket, mert Theomésztór haditettéért Szamosz türannosza lett, Phülakoszt pedig a király jótevői közé sorolták,28 és nagy földbirtokot kapott adományul. A király jótevőit perzsául oroszangának mondják. Ennyit erről a kettőről.
86. Szalamisznál rengeteg hajó elpusztult. A legtöbbet az athéniak és az aiginaiak semmisítették meg. Mert a hellének szigorú hadrendben küzdöttek, de a barbárok rendje felbomlott, nem volt semmi haditervük, sorsuk tehát törvényszerűen alakult Úgy, ahogy alakult. De azon a napon sokkal elszántabban küzdöttek, mint Euboiánál, mindenki összeszedte minden erejét, mert attól rettegett, hogy a király éppen őt nézi.
87. Hogy a barbárok és a hellének közül kik hogyan harcoltak, azt nem tudom pontosan elmondani, mindenesetre Artemiszia annyira kitüntette magát, hogy őt a király attól fogva még jobban megbecsülte. Amikor ugyanis a király hajóhadában felbomlott a rend, Artemiszia hajóját egy attikai gálya üldözőbe vette. Artemiszia nem tudott elmenekülni, mert a szövetséges hajók útját állták, s történetesen ő volt a legközelebb az ellenséghez. Olyan tettre határozta ekkor el magát, amelyet sikerült is véghezvinnie: az athéni hajó elől menekülve teljes lendülettel nekirontott egy szövetséges hajának, amelyen kalündaiak voltak a királyukkal, Damaszithümosszal. Lehet, hogy Artemiszia még korábban, a Hellészpontosznál összeveszett ezzel a Damaszithümosszal, de nem tudom megmondani, hogy szándékosan vagy véletlenül támadta-e meg a kalündai hajót. Mindenesetre az, hogy a hajót megtámadta és elsüllyesztette, kétszeresen is a hasznára vált. Mikor ugyanis az attikai hajó kapitánya meglátta, hogy Artemiszia egy barbár hajóra támad, azt hitte, hogy Artemiszia hajója a hellén hajóhadhoz tartozik, vagy elpártolt a barbároktól és átállt a hellénekhez, ezért abbahagyta az üldözését, és egy másik hajó ellen fordult.
88. Artemiszia így hát megmenekült, és ezzel a saját seregének kárt okozó tettével megnyerte Xerxész tetszését. A király ugyanis, mint mondják, az ütközetet figyelve meglátta, amint Artemiszia nekitámad annak a hajónak, s ekkor kíséretének egyik tagja megjegyezte: "Látod, uram, milyen nagyszerűen harcolt Artemiszia, most is elsüllyesztett egy ellenséges hajót!" Xerxész megkérdezte, hogy valóban Artemiszia hajtotta-e végre a haditettet. Kísérete igennel válaszolt, mert mind felismerték az Artemiszia hajójára festett jelvényeket, így hát meg voltak róla győződve, hogy ellenséges hajót süllyesztett el. Artemiszia legnagyobb szerencséjére a kalündai hajó legénységéből egyetlen ember sem maradt életben, így nem volt senki, aki vádat emelhetett volna ellene. Xerxész erre megjegyezte: "A perzsa férfiak asszonyokká válnak, az asszonyok pedig férfiakká!" A hagyomány szerint ezt mondta Xerxész.
89. Ebben az ütközetben esett el Ariabignész hadvezér, Dareiosz fia, Xerxész fivére, s vele együtt sok előkelő méd és perzsa, valamint számos szövetségesük is. A hellének viszont kevés embert veszítettek: mivel jól tudtak úszni, azok, akiknek hajója elsüllyedt, és élve kerültek ki a közelharcból, Szalamiszra úsztak. A barbárok közül azonban sokan a tengerbe fúltak, mert nem tudtak úszni. A legtöbb perzsa hajó akkor pusztult el, amikor az elöl harcoló hajók menekülni kezdtek. A mögöttük harcoló hajók ugyanis előrenyomultak, hogy ők is bizonyítsák bátorságukat a király előtt, és közben belerohantak a saját menekülő hajóikba.
90. Ebben a nagy zűrzavarban történt, hogy néhány phoinikiai, akiknek hajói elsüllyedtek, a király elé járulva árulással vádolta az iónokat, mondván, hogy hajóikat azok süllyesztették el. A dolog azonban úgy végződött, hogy Xerxész nem az ión hadvezéreket végeztette ki, hanem a phoinikiaiakat büntette halállal. Mert miközben a phoinikiaiak vádaskodtak a királynál, egy szamothrakéi hajó megtámadott egy attikai hajót, amely süllyedni kezdett, ekkor azonban odaérkezett egy aiginai hajó és elsüllyesztette a szamothrakéi gályát. A szamothrakéiak azonban kiváló gerelyhajítók voltak, jól célzott dobásaikkal visszaszorították a fedélzetről az aiginai hajó legénységét, majd átugráltak a másik hajóra és a hatalmukba kerítették. S ez az esemény mentette meg az iónokat. Amikor Xerxész látta ezt a bátor haditettet, haragra gyulladva a phoinikiaiak ellen fordult, és megparancsolta, hogy fejezzék le őket, amiért náluk derekabb embereket rágalmaztak, maguk pedig hitványul viselkedtek. Xerxész ugyanis, aki a Szalamisszal szemközt lévő Aigaleósz nevű hegy lábánál ülve figyelte az ütközetet, ha bátor haditettet látott, írnokaival feljegyeztette a hajó kapitányának és városának a nevét. A phoinikiaiak végzetében az is közrejátszott, hogy történetesen ott volt a perzsa Ariaramnész, az iónok barátja. Így hát a büntetés a phoinikiaiakat sújtotta.
91. A megfutamodott barbárok Phaléron felé igyekeztek, de az aiginaiak a tengerszorosban lesben álltak, és nagyszerű haditetteket hajtottak végre. Mert míg az athéniak a nagy zűrzavarban az ellenálló vagy menekülő hajókat pusztították, az aiginaiak a szorosból kifelé igyekvő hajókkal tették ugyanezt. Így azok a hajók, amelyek az athéniak elől megmenekültek, az aiginaiak kezére jutottak.
92. Ekkor történt, hogy két hajó találkozott ott. Az egyik Themisztoklészé volt, és ellenséges hajót üldözött, a másiknak Polükritosz, az aiginai Kriosz fia volt a parancsnoka. Polükritosz épp egy szidóni hajót támadott meg: azt, amelyik annak idején elfogta azt a bizonyos Szkiathosznál őrködő aiginai hajót, amelynek a fedélzetén volt Pütheasz, Iszkhenoosz fia is. (Már elmondtam, hogy amikor ez a Pütheasz több sebtől vérezve összerogyott, a perzsák átvitték a saját hajójukra, és vitézségéért nagy tiszteletben részesítették.) Ezen a szidóni hajón Pütheasz is ott volt a perzsák között, és amikor a hajó hellén kézre került, visszajutott Aiginára. Mikor Polükritosz megpillantotta az attikai hajót, s a ráfestett jelvényekről felismerte, hogy ez a vezérhajó, gúnyos hangon átkiáltott Themisztoklésznak, hogy lám, így barátkoznak az aiginaiak a médekke1.29 Ilyen keserű szemrehányásokat kiabált Polükritosz Themisztoklésznak, miután megtámadta az ellenséges hajót. Azok a barbárok, akiknek hajói nem pusztultak el, Phaléronba menekültek, a szárazföldi sereg védelmébe.
93. Ebben a tengeri ütközetben az aiginaiak szerezték a legtöbb dicsőséget, utánuk közvetlenül pedig az athéniak. A legvitézebbül küzdő harcosok között volt az aiginai Polükritosz, továbbá két athéni: az anagüruszi Eumenész és a pallériéi Ameiniasz. Ő vette üldözőbe Artemiszia királynőt, mivel tudta, hogy Artemiszia azon a hajón van. Elhatározta, hogy addig harcol, amíg vagy cl nem fogja a királynő hajóját, vagy el nem veszti a sajátját. Mert ilyen parancsot kaptak az athéni kapitányok, ezenkívül még tízezer drachma jutalmat is tűztek ki annak, aki élve elfogja Artemisziát: nagyon haragudtak rá, hogy asszony létére részt mert venni az Athén elleni hadjáratban. Artemisziának azonban, mint az előbb említettem, sikerült elmenekülnie. Azok a perzsák, akiknek hajói épen maradtak, Phaléronban gyűltek össze.
94. Adeimantoszról, a korinthosziak hadvezéréről azt beszélik az athéniak, hogy mindjárt a csata kezdetén, amikor a hajók összecsaptak, megijedt, és vitorlát bontva gyorsan elmenekült, a korinthosziak pedig, látva, hogy vezérhajójuk elszökik, maguk is követték példáját. Amikor azonban menekülés közben Szalamisznak ahhoz a partvidékéhez értek, ahol Athéna Szkirasz szentélye áll, isteni végzésből egy kis gyorshajóval találkoztak. Sohasem derült ki, hogy ki küldte, és a korinthosziaknak sejtelmük sem volt a hajóhad helyzetéről, mielőtt ezzel a gyorshajóval találkoztak. A találkozásban mindenesetre az istenek akarata nyilvánult meg, mert amikor a gyorshajó a korinthoszi hajók közelébe ért, a benne ülő emberek ezt kiabálták át: "Adeimantosz, te megfutamodtál a hajóiddal, és elárultad a hellének ügyét, de ők még így is olyan fényes diadalt aratnak, amilyent imáikban kértek!" Adeimantosz nem akart hinni nekik, de ezek kijelentették: készek rá túszul adni magukat, ölje meg őket, ha a hellének nem győznek. Erre Adeimantosz és a társai visszafordultak, de mire a hajóhadhoz értek, már véget ért a küzdelem. Így mesélik az athéniak,30 a korinthosziak viszont tagadják ezt és azt mondják, hogy a legelsők között harcoltak a csatában. Állításukat megerősíti a többi hellén is.
95. Az athéni Ariszteidész, Lüszimakhosz fia, akinek nagy érdemérő] az imént megemlékeztem, a Szalamisz körül támadt nagy zűrzavarban a következő haditettet vitte végbe. Szalamisz partján athéni nehézfegyverzetű katonák álltak készenlétben, ezekkel átkelt Pszüttaleia szigetére, s az ott lévő perzsákat mind egy szálig megölték.
96. Mikor a tengeri csata véget ért, a hellének Szalamiszhoz vontatták a víz felszínén úszó hajóroncsokat, s várták az újabb ütközetet, mert szentül hitték, hogy a király ismét harcba küldi megmaradt hajóit. Sok hajóroncsot a nyugati szél az attikai Kóliaszfokhoz vitt: így nemcsak Bakisz és Muszaiosz jóslatai teljesültek be, amelyeket a tengeri ütközetről adtak, hanem az athéni Lüszisztratoszé is, amely sok évvel korábban hangzott el az e partra sodort hajóroncsokról, s amelyet a hellének már mind elfeledtek:

Kóliasz asszonya mind evezőt használ tűzifául.

Mindez azonban már a király elvonulása után történt.
97. Xerxész kénytelen volt belátni, hogy teljes vereséget szenvedett. Mivel félt tőle, hogy a hellének az iónok tanácsára vagy a maguk elhatározásából a Hellészpontoszhoz eveznek és szétrombolják a hajóhidakat, s akkor ő Európában reked és életveszélybe kerül, úgy döntött, hogy elmenekül. De nem akarta, hogy akár a hellének, akár az övéi megtudják a szándékát, ezért megpróbált mólót építtetni Szalamiszig úgy, hogy phoinikiai hajókat kötöztetett össze hosszú sorba, mintegy híd és gát gyanánt, s közben olyan előkészületeket tett, mint aki Új tengeri ütközetre készül.31 A készülődés láttán mindenki szentül hitte, hogy elszánta magát: itt marad és ismét felveszi a harcot. Egyedül Mardonioszt nem tévesztette meg, aki alaposan kiismerte a király gondolkodását.
98. Így intézkedett tehát Xerxész, s közben követet küldött Perzsiába, és megüzente az őket ért szerencsétlenséget. A perzsák olyan ügyesen szervezték meg a hírvivést, hogy nincs az a halandó, aki futáraikat gyorsaságban felülmúlná. Állítólag annyi ember és ló áll készenlétben egymástól egy-egy nap járóföldre, ahány nap kell az út megtételéhez. S a futárt sem hóesés, sem vihar, sem eső, sem éjszaka, sem hőség meg nem akadályozhatja benne, hogy előírt útját a lehető leggyorsabban megtegye. Az első lovas elmondja az üzenetet a másodiknak, a második a harmadiknak, és így jut el az üzenet egyiktől a másikig, mint a helléneknél a fáklya azon a fáklyás futóversenyen,32 amelyet Héphaisztosz tiszteletére rendeznek. A lovas futároknak ezt a szervezetét a perzsák angareionnak nevezik.
99. Mikor Szuszába megérkezett az első hír, hogy Xerxész elfoglalta Athént, az otthon maradt perzsákat határtalan lelkesedés töltötte el, mirtuszágakkal szórták be az utakat, tömjént égettek, áldozatokat mutattak be, s vég nélküli ünneplésbe és mulatozásba kezdtek. A második hír megérkezése viszont annyira lesújtotta őket, hogy megszaggatták ruhájukat, vég nélküli hangos jajgatásban és zokogásban törtek ki, és mindenért Mardonioszt okolták. Nem is annyira a hajóhad elvesztését siratták, hanem Xerxész életét féltették.
100. A perzsákat megbénító rettegésnek csak Xerxész hazaérkezése vetett véget. Mardoniosz, látva, hogy Xerxészt mennyire lesújtotta a tengeri ütközetben elszenvedett súlyos vereség, megsejtette, hogy a király ki akar vonulni Athénból, és elfogta a félelem, hogy ő lesz majd a bűnbak, hiszen a Hellasz elleni hadjárat az ő ötlete volt. Ezért úgy gondolta, hogy akkor jár a legjobban, ha vállalja a kockázatot: vagy leigázza Hellaszt, vagy hősi halált hal – persze azért bízott benne, hogy sikerül meghódítania Hellaszt. Miután meghányta-vetette magában a dolgot, a következő szavakkal fordult Xerxészhez: "Uram, ne bánkódj annyira a történtek miatt, és ne vedd túlságosan a szívedre ezt a csapást, mert a háborút nem a deszkatákolmányok, hanem az emberek és lovak küzdelme dönti el. Azokban, akik most azt hiszik, hogy fölényes győzelmet arattak, nem volt annyi bátorság, hogy partra szálljanak a hajóról és úgy vívjanak meg velünk, de a szárazföldi csapatokban sem akadt egyetlen ilyen ember sem. Aki pedig mégis szembe mert szállni velünk, elnyerte méltó büntetését. Ha akarod, most azonnal megtámadhatjuk a Peloponnészoszt, de ha várni akarsz, azt is megteheted. Ne veszítsd el az önbizalmadat! Ne félj, a hellének megbűnhődnek azért, amit most vagy korábban elkövettek ellened, és a rabszolgáid lesznek. Fogadd meg a tanácsomat! Ha azonban mindenáron el akarsz vonulní és a sereget is magaddal akarod vinni, arra az esetre is van megoldás. Ne engedd, királyom, hogy a hellének kinevessék a perzsákat! Mert nem a perzsák tehetnek róla, hogy ez a vállalkozás nem sikerült, s nem állíthatod, hogy bárhol is gyáván viselkedtünk volna. S ha a phoinikiaiak, az egyiptomiak, a küprosziak és a kilikiaiak meghátráltak is, nem mondhatod ugyanezt a perzsákról. Minthogy tehát a perzsák semmiben nem vétkesek, fogadd meg a tanácsomat. Ha úgy döntesz, hogy nem maradsz itt, ám vonulj haza a sereged zömével, de bízz meg engem azzal a feladattal, hogy a helléneket rabszolgáiddá tegyem, méghozzá annak a háromszázezer harcosnak a haderejével, akiket seregedből kiválogatok."
101. Xerxész annyira megkönnyebbült Mardoniosz szavaitól, mintha valamennyi bajától megszabadult volna, s azt felelte, még megfontolja, hogy melyiket fogadja el a két javaslat közül. Majd tanácsba hívta a perzsa vezéreket, és úgy döntött, hogy Artemisziát is meghívja, mert az előző megbeszélésen Artemiszia volt az egyetlen, aki előre látta, hogy mit kell tenni. Amikor Artemiszia megérkezett, Xerxész elküldte a többieket – a perzsa tanácsadókat és a testőröket –, és így szólt hozzá: "Mardoniosz azt tanácsolja, hogy maradjak itt és támadjam meg a Peloponnészoszt. Azt állítja, hogy nem a perzsák és nem a szárazföldi sereg okozta a balsikert, és égnek a vágytól, hogy kiköszörüljék a csorbát. Azt tanácsolja tehát, hogy vagy ezt tegyem, vagy menjek haza a haderő nagyobb részével, ő pedig a seregből kiválasztott háromszázezer emberrel leigázza nekem Hellaszt. Minthogy te már a tengeri ütközet előtt is bölcsen szóltál, amikor azt tanácsoltad, hogy ne vállalkozzam az összecsapásra, kérlek, mondd meg, hogy melyik megoldást válasszam, mikor cselekszem helyesen."
102. Ilyen szavakkal kért tanácsot a király, Artemiszia pedig a következőképpen válaszolt: "Királyom, nehéz megmondani, hogy melyik utat kövesd, mikor cselekszel a leghelyesebben. Mindenesetre azt ajánlom, hogy haladéktalanul térj haza, Mardonioszt pedig, ha valóban teljesíteni akarja ígéretét, hagyd itt az általa kiválasztott emberekkel. Mert ha leigázza azokat, akiknek a legyőzését megígérte, ha tervét szerencsésen végrehajtja, a tied lesz, uram, a dicsőség, hiszen a te szolgád szerezte meg. Ha viszont csődöt mond a vállalkozás, nem dől össze a világ, hiszen te épségben megmaradsz, házad megőrzi hatalmát, s amíg a te és a házad épsége nem csorbul, addig sok csatát kell megvívniuk a helléneknek, hogy megmaradjanak. Mit sem számít, ha Mardonioszt baj érné, hiába győznék le őt a hellének, nem lenne az igazi győzelem, hiszen csupán a te szolgád felett diadalmaskodnának. Te azonban megvalósítottad hadjáratod célját, felperzselted Athént, úgyhogy most már nyugodtan hazatérhetsz."
103. Tetszettek Xerxésznek ezek a szavak, mert pontosan azt fejezték ki, amire maga is gondolt. Véleményem szerint akkor sem maradt volna Hellaszban, ha a világon minden férfi és nő azt tanácsolja neki, annyira elfogta a félelem. Így hát megdicsérte Artemisziát, és rábízta az ágyasaitól született néhány fattyú gyermekét, akik vele voltak, hogy vigye magával Epheszoszba.
104. Fiait a pédaszoszi Hermotimosz őrizetére bízta, ő volt a király első heréltje. (A pédaszosziak Halikarnasszosz fölött laknak, s azt mesélik, hogy a következő eset történt meg náluk. Amikor valamilyen közeli veszély fenyegeti a városban vagy a környéken lakókat, Athéna pédaszoszi papnőjének dús szakálla nő. Mostanáig kétszer fordult elő ilyesmi.)
105. Ezt a pédaszoszi Hermotimoszt korábban súlyos sérelem érte, amiért olyan kegyetlen bosszút állt, amilyent tudomásunk szerint még egyetlen ember sem. Az ellenség kezébe került hadifogolyként, és eladták egy Panióniosz nevű khioszi embernek, aki a legistentelenebb módon lett gazdaggá. Szép testű fiatal fiúkat vásároltatott össze, majd kiheréltette és jó pénzen eladatta őket a szardiszi és az epheszoszi piacon. A barbárok ugyanis többre tartják a megbízható herélteket, mint azokat a fiúkat, akik nem vesztették el a férfiasságukat. Panióniosz tehát ebből élt, és számos fiút kiheréltetett, köztük Hermotimoszt is. Mindazonáltal Hermotimosz sorsa nem alakult rosszul, mert egyéb ajándékok közt Szardiszból a királyhoz került, s idő múltán Xerxész őt kedvelte a legjobban valamennyi heréltje között.
106. Amikor a király az Athén elleni hadjárat szervezésére Szardiszba ment, Hermotimosz valamilyen ügyes-bajos dologban Müszia Atarneusz nevű vidékére utazott, ahol khiosziak laktak, és összetalálkozott Panióniosszal. Nyomban felismerte, hosszasan, nyájasan elbeszélgetett vele, beszámolt róla, hogy milyen jól megy a sora, s hogy ezt neki köszönheti. Aztán azt mondta, hogy bőségesen gondoskodna Paniónioszról, ha áttelepülne Szardiszba egész háza népével. Panióniosz örömmel fogadta az ajánlatot, és feleségestül-gyermekestül Szardiszba költözött. Hermotimosz aztán valamennyiüket elfogatta, s így szólt: "Te nyomorult gazember, aki a legaljasabb mesterségből lettél gazdaggá! Mondd, mit vétettem én ellened vagy a családod bármelyik tagja ellen, hogy belőlem, aki férfi voltam, ilyen emberi roncsot csináltál? Azt hitted, hogy a nagy istenek előtt rejtve maradnak aljas tetteid? Nos, az égi igazság a kezemre juttatott, és most zokszó nélkül ki kell állnod azt a büntetést, amelyet rád mérek." Keserű szavai után előhozatta Panióniosz gyermekeit, és arra kényszerítette az apát, hogy herélje ki őket, sorban mind a négy fiút. Panióniosz kénytelen volt engedelmeskedni, s ekkor Hermotimosz a fiúkra parancsolt rá, hogy heréljék ki az apjukat. Így állt bosszút Hermotimosz Paniónioszon.
107. Miután Xerxész rábízta fiait Artemisziára, hogy vigye el őket Epheszoszba, magához hívatta Mardonioszt, és felszólította, hogy válogassa ki a seregből, akiket akar, s legyen rajta, hogy amit szóban megígért, azt tettekkel valóra váltsa. Ezzel telt el a nap, majd éjjel a hajóhad vezérei Xerxész parancsára gyorsan elhajóztak Phaléronból a Hellészpontoszhoz, hogy gondoskodjanak a hidak védelméről, amelyeken a király át akart kelni. Amikor a barbárok a Zósztér nevű hegyfok közelébe értek, amelyről kis földnyelvek nyúlnak a tengerbe, hajóknak hitték őket és hanyatt-homlok menekülni kezdtek, de mikor rájöttek, hogy a kis földsávokat nézték hajóknak, újra összegyűltek, és folytatták útjukat.
108. Mikor megvirradt, a hellének észrevették, hogy a perzsa szárazföldi sereg még ugyanazon a helyen táborozik, s abban a hiszemben, hogy a hajóhad is ott maradt Phaléronnál, újabb tengeri csatára számítva felkészültek a védekezésre. Később azonban megtudták, hogy a hajóhad eltávozott, erre nyomban úgy döntöttek, hogy üldözőbe veszik. De Androszig is elértek, és nem találták Xerxész hajóhadát, úgyhogy haditanácsot tartottak. Themisztoklész azt javasolta, hogy a szigetek közt haladva üldözzék tovább a hajóhadat egyenesen a Hellészpontoszig, és ott rombolják le a hidakat. Eurübiadész azonban éppen az ellenkező véleményen volt, és kifejtette, hogy ha lerombolják a hidakat, nagy bajba sodorják Hellaszt. Mert – mondta – a perzsa sereg bizonyára nem marad tétlen, ha elvágják a visszavonulása útját. Hiszen ha tétlen maradna, nem oldaná meg a helyzetét és a hazatérését sem tudná kikényszeríteni, úgyhogy az éhség végezne vele. Ha azonban cselekvésre szánja el magát és harcolni kezd, könnyen megeshet, hogy Európában sorra meghódítja a városokat, akár győzelemmel, akár megegyezéssel, és folyamatosan megszerzi Hellasz terményeiből, amire szüksége van. Mert úgy vélekedett Eurübiadész, hogy a perzsák a tengeri vereség után aligha akarnak Európában maradni. Hadd menjenek hát, hadd meneküljenek egész hazáig, s aztán majd az ő területükön kell megharcolni velük. Ez volt tehát Eurübiadész véleménye, és a többi peloponnészoszi hadvezér kivétel nélkül mind egyetértett vele.
109. Themisztoklész belátta, hogy a hellének többségét nem tudja rávenni, hogy a Hellészpontoszhoz hajózzanak, ezért az athéniakhoz fordult. (Az athéniak égtek a haragtól az ellenség szökése miatt, és hajlandók lettek volna egyedül is elvitorlázni a Hellészpontoszhoz, még ha a többiek nem tartanak is velük.) Így beszélt hozzájuk: "Nemegyszer láttam és még többször hallottam, hogy legyőzött és szorult helyzetbe került emberek felújították a harcot és folytatták a gonosztetteket. Most, hogy a szerencse kedvezése folytán megmentettük magunkat és Hellaszt, s az ellenség roppant viharfelhőjét tovaűztük, ne üldözzük a perzsát, ha egyszer már megfutamodott. Hiszen nem is mi nyertük meg ezt az ütközetet, hanem az istenek és a hérószok, akik nem tűrték el, hogy egyetlen király uralkodjon egyszerre Ázsia és Európa felett, méghozzá olyan bűnös és istentelen király, mint Xerxész, aki nem tett különbséget templom és lakóház között, aki ledöntötte és elégettet- te az istenek szobrait, aki megkorbácsoltatta a tengert33 és bilincseket dobatott belé. Jelenleg kedvező a helyzetünk, maradjunk tehát Hellaszban, s törődjünk magunkkal meg családunkkal. Ki-ki javítsa ki házát és vesse be a földjét, hiszen a barbárokat egyszer és mindenkorra elűztük. Ha pedig kitavaszodik, akkor majd elhajózunk Ióniába meg a Hellészpontoszhoz." Themisztoklész azért beszélt így, hogy megnyerje a perzsák jóindulatát, s ha összeütközésbe kerülne az athéniakkal – ami később meg is történt –, legyen hová menekülnie.34
110. Themisztoklész megtévesztő szándékkal beszélt, és csakugyan sikerült félrevezetnie az athéniakat, akik őt korábban is bölcs embernek tartották. Minthogy mindig is okos és célravezető tanácsokat adott, habozás nélkül elfogadták a javaslatát. Themisztoklész tehát meggyőzte honfitársait, majd hajóra ültette néhány meghitt emberét, akikről tudta, hogy kínvallatással sem csikarhatják ki belőlük a rájuk bízott üzenetet. Köztük volt különben hő szolgája, Szikinnosz is. A hajó megérkezett Attikába, az emberek a fedélzeten maradtak, egyedül Szikinnosz járult Xerxész elé,35 és a következőket mondta: "Engem Neoklész fia, Themisztoklész athéni hadvezér, a szövetségesek legtapasztaltabb és legbölcsebb vezetője küldött hozzád a következő üzenettel: »Az athéni Themisztoklész, azzal a szándékkal, hogy a segítségedre legyen, visszatartotta a helléneket az üldözésedtől és a Hellészpontosznál emelt hidak lerombolásától. Visszavonulásod közben tehát senki sem fog zavarni.»"
111. Az üzenet átadása után a követek visszahajóztak a hazájukba. A hellének pedig, eldöntvén, hogy nem üldözik a perzsa hajókat, nem hajóznak el a Hellészpontoszhoz, és nem rombolják le a hidakat, el akarták foglalni Androszt, ezért körülzárták a szigetet. Mert a szigetlakók közül az androsziak tagadták meg elsőnek az adó fizetését, amelyet Themisztoklész rájuk rótt. Themisztoklész figyelmeztette őket, hogy az athéniak el tudnak velük bánni, mert két olyan hatalmas isten támogatja őket, mint a Meggyőzés és a Kényszer, az androsziak tehát nem úszhatják meg az adófizetést. Erre az androsziak azt felelték: méltán hatalmas és gazdag állam Athén, ha ilyen hatalmas istenek támogatják; nekik– az androsziaknak bezzeg alig van földjük, s két olyan semmirekellő isten tanyázik náluk és ül a nyakukon, mint a Szegénység és a Tehetetlenség. Amíg ezek az istenek uralkodnak rajtuk, az androsziak nem tudnak pénzt adni, mert nem lehet nagyobb az athéniak ereje, mint az ő tehetetlenségük.
112. E miatt a válasz miatt, továbbá az adófizetés megtagadása miatt vették ostrom alá az androsziak városát. Themisztoklész pénzvágya egyre nagyobb lett, és a többi szigetre is követeket küldött, hogy pénzt követeljenek – ugyanazokat, akik a perzsa királynál is jártak. Mindenhova megüzente, hogy ha nem fizetnek, odavonul a hellén sereg, megostromolja és megsemmisíti a városukat. Ezzel a fenyegetéssel nagy összegeket csikart ki a karüsztosziakból és a parosziakból, mert amikor meghallották, hogy Androszt azért érte el sorsa, mert a médek pártján állt, továbbá, hogy Themisztoklész a legtekintélyesebb hellén hadvezér, ijedtükben elküldték a pénzt. Hogy a többiek mind fizettek-e, nem tudom, de feltételezem, hogy még jó néhányan elküldték az adót. Mindenesetre a karüsztosziakat ez sem mentette meg, a parosziak viszont a pénzzel megbékítették Themisztoklészt, és elkerülték az ostromot. Themisztoklész tehát androszi tartózkodása alatt sok pénzt szedett össze a szigetlakóktól, anélkül hogy a többi vezér megtudta volna.
113. Xerxész és hadserege a tengeri ütközet után várt még néhány napot, majd elindultak Boiótia felé, azon az úton, amelyen jöttek. Mardoniosz úgy döntött, hogy elkíséri a királyt, mert úgy látta, hogy az évszak nem alkalmas a hadviselésre, jobb lesz, ha Thesszaliában tölti a telet, s kora tavasszal indul majd a Peloponnészosz ellen. Mikor Thesszaliába értek, először is magához vette a seregét: elsősorban az összes halhatatlant – a vezér, Hüdarnész kivételével, aki nem tágított a király mellől –, aztán a többi perzsa közül a páncélosokat, az ezer lovasból álló testőrséget, továbbá a médeket, a szakákat, a baktrioszokat és az indeket – gyalogosokat és lovasokat egyaránt. Ezeknek a népeknek az összes csapatát besorolta a seregébe, a többiek közül már kevesebbet válogatott ki, inkább csak olyanokat, akik kitűntek izmos testükkel, vagy akikről tudta, hogy valamely kiváló tettet hajtottak végre. A kiválogatottak között a nyakláncos-karpereces perzsák voltak a legtöbben, utánuk a médek következtek. Ezeknek száma nem volt kevesebb a perzsákénál, de csekélyebb erőt képviseltek. Az egész sereg létszáma, a lovasokat is beleszámítva, háromszázezer volt.
114. Amikor Mardoniosz a seregét válogatta, Xerxész pedig Thesszaliában időzött, a lakedaimóniak jóslatot kaptak Delphoiból, hogy kérjenek elégtételt Xerxésztől Leónidasz megöléséért, és fogadják el, amit felajánl. A spártaiak tehát nagy sietve hírnököt küldtek Thesszaliába, aki ott találván még a perzsa sereget, Xerxész elé járult, és a következőket mondta: "Médek királya, a lakedaimóniak és a spártai Hérakleidák vérdíjat követelnek tőled, amiért megölted a Hellasz védelmében harcoló királyukat." Xerxész nevetésre fakadt, és sokáig nem válaszolt, majd az éppen mellette álló Mardonioszra mutatva így válaszolt: "Jól van, Mardoniosz majd olyan elégtételt ad nekik, amilyent megérdemelnek."
115. A hírnök tudomásul vette az üzenetet és eltávozott. Xerxész pedig, Mardonioszt Thesszaliában hátrahagyva, gyors menetben a Hellészpontoszhoz vonult. Huszonöt nap alatt érte el a sereg az átkelőhelyet, amelyből úgyszólván semmi nem maradt. Bármilyen néphez, bármilyen tájékra ért a menet, a katonák elraboltak és felfaltak minden élelmet, megették a frissen levágott füvet, magukba tömték a szelíd és a vadon növő fák letépett kérgét és leveleit, semmit nem hagytak meg éhségükben. Közben ragályos betegség és vérhasjárvány tört ki soraikban, úgyhogy sokan elpusztultak. Xerxész a betegeket azokban a városokban hagyta, amelyeken keresztülvonult – Thesszaliában, a paioniai Sziriszben és Makedóniában –, s megparancsolta a lakosoknak, hogy gondoskodjanak róluk és ápolják őket. Annak idején, mikor Hellasz ellen vonult, Paioniában hagyta Zeusz szent szekerét, de visszatérőben nem kapta vissza, mert a paioniaiak a thrákoknak ajándékozták, Xerxésznek pedig azt mondták, hogy a Sztrümón mellett lakó hegyi thrákok rabolták el a lovakat a legelőről.
116. Itt történt az a szörnyű gaztett is, amelyet a biszaltaszok és Krésztónia thrák királya követtek el. A király ugyanis kijelentette, hogy soha nem lesz önszántából Xerxész rabszolgája. Inkább elmenekült a Rhodopé-hegységbe, és fiainak is megtiltotta, hogy részt vegyenek a Hellasz elleni hadjáratban. A fiúk azonban nem törődtek a tilalommal, s mert vágyva vágytak a háborús élményekre, elvonultak a perzsa sereggel. Mikor aztán mind a hatan épségben visszatértek, apjuk úgy büntette az engedetlenségüket, hogy kiszúratta a szemüket.
117. Miután a perzsák keresztülvonultak Thrákián és megérkeztek a tengerszoroshoz, gyorsan hajóra szálltak és áteveztek a Hellészpontoszon Abüdoszba, mert a hidakat már nem találták épségben, időközben ugyanis szétrombolta őket a vihar. Itt aztán megpihentek, s több élelemhez jutottak, mint útközben. Egyesek azonban mértéktelenül telefalták magukat, s az ivóvíz is szokatlan volt, így a még meglévő seregből is sokan elhullottak. De a maradék végül eljutott Xerxésszel Szardiszba.
118. Mások másképp mesélik Xerxész visszavonulásának történetét. E szerint a változat szerint Xerxész először a Sztrümón mellett fekvő Éiónba vonult vissza Athénból, innen pedig nem a szárazföldön utazott tovább, hanem megbízta Hüdarnészt, hogy vezesse a sereget a Hellészpontoszhoz, maga pedig egy phoinikiai hajón elindult Ázsiába. Útközben azonban feltámadt az úgynevezett sztrimóni szél, és a tenger felkavarodott. Hamarosan tombolt a vihar, s mivel a hajó zsúfolásig tömve volt a királyt kísérő perzsákkal, Xerxészt félelem és rettegés fogta el, és megkérdezte a kormányostól, hogy van-e remény a megmenekülésre. "Uram – felelte a kormányos –, hacsak meg nem szabadulunk ettől a tömérdek utastól, nincs remény." Xerxész e szavak hallatára állítólag odafordult az embereihez: "Perzsa férfiak, most megmutathatjátok, mennyire szeretitek királyotokat, mert tőletek függ, hogy megmenekülök-e!" Így szólt, a perzsák pedig leborultak előtte, majd belevetették magukat a tengerbe, s a túlsúlytól megszabadult hajó így szerencsésen megérkezett Ázsiába. Ahogy Xerxész partot ért, aranykoszorúval övezte a kormányost, amiért megmentette a király életét, majd nyomban utána lefejeztette, amiért oly sok perzsa halálát okozta.
119. Ezt a történetet is mesélik tehát Xerxész hazatéréséről, én azonban nem hiszem, különösen azt a részét, hogy annyi perzsa odaveszett volna. Mert tegyük fel, a kormányos valóban azt mondta a királynak, amit e történet szerint mondott – nos, nemigen akadna egynél több tízezer emberből sem, aki ne azt gondolná, amit én: a király nyilván megparancsolta kísérőinek (akik különben a legelőkelőbb perzsák voltak), hogy menjenek le a fedélzetről a hajó gyomrába, és dobjanak a tengerbe annyi phoinikiai evezőst, ahányan ők maguk vannak. A valóság kétségtelenül az, hogy– mint már mondtam – a király a megmaradt seregével szárazföldi úton tért vissza Ázsiába.
120. Hiteles adat is igazolja ezt: köztudomású, hogy Xerxész a visszavonulása során megállt Abdérában, a város lakóival szövetséget és vendégbarátságot kötött, s aranykarddal, valamint arannyal díszített tiarával ajándékozta meg őket. Az abdéraiak azt is állítják – én azonban nem hiszem –, hogy a király Athénból való elmenekülése után itt oldotta meg először az övét, mert itt már biztonságban érezte magát. Abdéra pedig közelebb van a Hellészpontoszhoz, mint a Sztrümón és Éión, ahol a király állítólag hajóra szállt.
121. A hellének sehogy sem tudták bevenni Androszt, ezért aztán Karüsztosz ellen fordultak, elpusztították, majd visszahajóztak Szalamiszra. Ott először is kiválasztották a zsákmányból az isteneknek szánt adományokat, többek között három phoinikiai három evezősoros haját: az egyiket az Iszthmoszon akarták felállítani (ma is ott van), a másikat Szunionnál, a harmadikat pedig Aiasz tiszteletére ott helyben, Szalamisz szigetén. Aztán elosztották maguk között a hadizsákmányt, és áldozati ajándékot küldtek Delphoiba: abból készült az a tizenkét pékküsz magas szobor, amely egy hajó orrdíszét tartja a kezében, s amely ugyanott áll, ahol a makedón Alexandrosz aranyszobra.
122. A hellének tehát elküldték Delphoiba az áldozati adományokat, majd közösen megkérdezték az istentől, hogy elégnek tartja-e az ajándékokat és meg van-e elégedve velük. Az isten azt felelte, hogy minden helléntől megfelelő adományt kapott, csak az aiginaiaktól nem, s tőlük is illő hálaadományt vár a szalamiszi győzelemért. Amikor az aiginaiak ezt megtudták, három aranycsillagot ajánlottak fel, amelyet bronzárbocra erősítve állítottak fel a szentély sarkában, Kroiszosz vegyítőedénye mellett.
123. A zsákmány elosztása után a hellének az Iszthmoszhoz hajóztak, hogy átadják a győzelmi díjat annak a hellénnek, akit haditettei alapján a legméltóbbnak találnak rá. A hadvezérek egymás után lerakták szavazóköveiket Poszeidón oltárára, hogy kinyilvánítsák, kit tartanak közülük elsőnek és másodiknak. Az első szavazatot mindenki önmagára adta, mert mindenki magát gondolta a legkiválóbbnak. A második helyet azonban a legtöbben Themisztoklésznak ítélték. Így aztán mindenki csak egy szavazatot kapott, a második helyre azonban nagy többséggel Themisztoklész került.
124. A hellének irigykedése így megakadályozta, hogy odaadják az első díjat, tehát döntés nélkül tért haza ki-ki a maga városába. Themisztoklész nevét azonban Hellasz-szerte szárnyára kapta a hír, s őt mondták a legbölcsebb embernek valamennyi hellén közül. Minthogy azonban nem kapta meg a Szalamisznál harcolóktól azt a megbecsülést, ami megillette volna, hiszen lényegében ő nyerte meg a szalamiszi csatát, Lakedaimónba ment, mert azt remélte, hogy ott majd megkapja. A lakedaimóniak valóban tisztelettel fogadták, kitüntető módon bántak vele.36 Eurübiadésznak olajágból font koszorút adtak vitézsége jutalmául, és Themisztoklész bátorságát és bölcsességét is ugyanilyen koszorúval jutalmazták. Megajándékozták egy kocsival is, amelynek nem akadt párja egész Spártában. Elhalmozván kitüntetésekkel, háromszáz spártai harcost (úgynevezett lovagokat) adtak mellé díszkíséretül, akik egészen Tegea határáig elkísérték. Tudomásom szerint ő volt az egyetlen, akit a spártaiak ilyen díszkísérettel tiszteltek meg.
125. Mikor Themisztoklész Lakedaimónból visszatért Athénba, az egyik ellensége, a különben jelentéktelen aphidnai Timodémosz, irigységből ócsárolni kezdte lakedaimóni útja miatt, és úton-útfélen azt hajtogatta, hogy a lakedaimóniak nem a saját érdemeiért, hanem Athén kedvéért tisztelték meg. Addig mondta a magáét, amíg Themisztoklész egyszer meg nem szólította: "Igazad van – mondta –, ha én belbinai volnék, a spártaiak valóban nem tisztelnének ennyire – csakhogy téged sem tisztelnek, kiváló barátom, pedig te athéni vagy!" Ezzel vége lett a dolognak.
126. Artabazosz, Pharnakész fia, aki már korábban is tekintélyes ember volt a perzsák között, a plataiai események után pedig még tekintélyesebb lett, a Mardoniosz kiválasztotta sereg hatvanezer harcosával elkísérte a királyt a tengerszorosig. Mikor Xerxész átért Ázsiába, Artabazosz visszafordult és megindult Palléné felé. Mardoniosz, aki seregével Thesszaliában és Makedónfában telelt, nem siettette vissza a táborba, ezért úgy gondolta, nagy mulasztás volna, ha nem igázná le az elpártolt Poteidaiát, ha már útja úgyis mellette vezet el. Mikor ugyanis a király elvonult és a perzsa hajóhad is elmenekült Szalamiszról, Palléné egész lakosságához hasonlóan a poteidaiaiak is nyíltan elpártoltak a barbároktól.
127. Artabazosz tehát körülzárta Poteidaiát, s mivel gyanította, hogy Olünthosz is el akar pártolni a királytól, azt is ostromzár alá vette. Ez a város akkor a bottiaiaiak birtokában volt, akiket a makedónok elűztek a Therma-öböl mellől. Rövid ostrom után bevette a várost, a bottiaiaiakat egy tóhoz terelte és legyilkoltatta, a várost pedig átadta a torónéi Kritobulosznak meg a khalkidikéieknek. Így került Olünthosz a khalkisziak birtokába.
128. Olünthosz bevétele után Artabazosz még hevesebben folytatta Poteidaia ostromát. Terve megvalósításában Timoxeinosz szkiónéi hadvezér is segítette, aki megígérte, hogy a kezére játssza a várost. Adatok híján nem tudom megmondani, hogy miképpen állapodtak meg, végül azonban a következő dolog történt. Valahányszor Timoxeinosz üzenetet akart küldeni Artabazosznak vagy Artabazosz Timoxeinosznak, a levelet nyílvesszőre tekerték, tollakkal eltakarták, majd a nyilat kilőtték egy előre megbeszélt helyre. Hamarosan azonban lelepleződött Timoxeinosz terve, hogy el akarja árulni Poteidaiát. Artabazosz ugyanis egyszer rossz helyre lőtte ki a nyilát, elhibázta a célt, és a nyílvessző egy poteidaiai ember vállába fúródott. A sebesült körül hamarosan csődület támadt – ahogy ez már a háborúban lenni szokott –, kihúzták a nyílvesszőt, megtalálták a levelet, elvitték a hadvezérekhez, mert a pallénéi szövetségesek is ott voltak. A hadvezérek elolvasták a levelet, kiderítették, hogy ki az áruló, de úgy döntöttek, hogy nyilvánosan nem vonják felelősségre Timoxeinoszt az árulásért, mégpedig Szkióné miatt, nehogy az emberek attól fogva árulónak tartsák a szkiónéiakat.
129. Így lepleződött le Timoxeinosz árulása. Amikor Artabazosz már harmadik hónapja ostromolta a várost, nagy apály állt be a tengeren, és hosszú ideig tartott. A barbárok, látva, hogy milyen sekély a víz, nekivágtak, hogy átgázoljanak Pallénéba. Túl voltak már az út kétötödén, s a háromötöde állt előttük Pallénéig, amikor visszatért a dagály, amely az ott lakók szerint sohasem volt olyan hatalmas erejű. Akik nem tudtak úszni, azok vízbe fúltak, akik tudtak, azokat a bárkákon odaevező poteidaiaiak verték agyon. A poteidaiaiak szerint a rendkívüli dagályt és a perzsák pusztulását maguk a perzsák idézték elő, mert megszentségtelenítették Poszeidón szentélyét és szobrát, amely a külvárosban állt. Szerintem igazuk van, amikor ezt mondják. Artabazosz aztán az életben maradt katonákat visszavitte Mardonioszhoz Thesszaliába. Ez történt azokkal, akik a királyt elkísérték.
130. Xerxész megmaradt hajóhada Szalamiszról elmenekülve elérte Ázsia partvidékét, majd átszállította a királyt és a sereget a Kherszonészoszról Abüdoszba, és a telet Kümében töltötte. Kora tavasszal aztán összegyűlt Szamosznál, ahol a hajók egy része áttelelt. A hajókon lévő harcosok többsége perzsa és méd volt, s vezéreik Mardontész, Bagaiosz fia, valamint Artauntész, Artakhaiész fia lettek, de Artauntész unokaöccsét, Ithamithrészt is bevette a vezérek közé. A súlyos vereség után azonban, amelyet elszenvedtek, nem merészkedtek távolabb, nyugat felé – egyébként sem késztette rá őket senki –, hanem Szamosz mellett várakoztak és Ióniát lesték, hogy el ne pártoljon tőlük. A hajók száma az ión hadihajókkal együtt háromszázat tett ki. Arra nem is számítottak, hogy a hellének megjelennének Ióniában, mert úgy gondolták, elég nekik a saját hazájukat őrizni, hiszen amikor Szalamisznál megfutamodtak, akkor sem vették üldözőbe őket, hanem örültek, hogy végre hazamehettek. A perzsák ugyan kénytelenek voltak elismerni, hogy a tengeren vereséget szenvedtek, de azt remélték, hogy a szárazföldön Mardoniosz fényes győzelmet fog aratni. Így tehát Szamosznál időztek, és azon tanakodtak, hogy miképpen árthatnának az ellenségnek, közben pedig feszülten figyelték a Mardoniosz vállalkozásáról érkező híreket.
131. A tavasz beköszöntése, valamint az a hír, hogy Mardoniosz Thesszaliában van, tettre sarkallta a helléneket is. A szárazföldi seregüket még nem szedték össze, de száztíz hajóból álló hajóhaduk már megérkezett Aiginára. Szárazon és vízen Leutükhidész volt a vezér, aki elődei, Menarész, Hégészilaosz, Hippokratidész, Leutükhidész, Anaxilaosz, Arkhidamosz, Anaxandridész, Theopomposz, Nikandrosz, Kharilaósz, Eunomosz, Polüdektész, Prütanisz, Eurüphón, Proklész, Arisztodémosz, Arisztomakhosz és Kleodaiosz révén Hüllosztól, Héraklész fiától származott, s így a királyi család második ágához tartozott. A felsoroltak mind spártai királyok voltak, kivéve azt a hetet, akiket Leutükhidész után mondtam.37 Az athéniak főparancsnoka Xanthípposz, Ariphrón fia volt.
132. Amikor valamennyi hajó megérkezett Aiginára, ión küldöttek jelentek meg a hellén táborban. Előzőleg Spártában jártak, és arra kérték a lakedaimóniakat, hogy szabadítsák fel Ióniát. Köztük volt Hérodotosz, Baszileidész fia is. Eredetileg heten voltak, s megesküdtek egymásnak, hogy megölik Sztrattiszt, Khiosz türannoszát. Az egyikük azonban elárulta a tervüket, mire a többi hat elmenekült Khioszról, s előbb Spártát, majd Aiginát keresték fel, és kérve kérték a helléneket, hogy hajózzanak Ióniába. A hellének azonban Déloszig is csak kelletlenül vitték el őket, de továbbmenni nem mertek, mert nem ismerték azokat a vidékeket, és azt hitték, hogy mindenütt fegyveres csapatok lesnek rájuk, Szamoszt pedig messzebb képzelték, mint Héraklész Oszlopait. A helyzet tehát úgy alakult, hogy a barbárok nem mertek Szamosznál nyugatabbra, a hellének pedig – hiába kérték őket a khiosziak – Szamosznál keletebbre hajózni. Így azután a kölcsönös félelem biztonságot teremtett a köztük fekvő területen.
133. Így tehát a hellének csak Déloszig hajóztak, Mardoniosz pedig még mindig a thesszaliai téli szállásán volt. Mikor aztán útra akart kelni, elküldött egy Müsz nevű európoszi embert különböző jóshelyekre, ahonnan jóslatot remélhetett. Hogy miért adta ezt a megbízatást, és mit akart megtudni a jóshelyektől, azt bizony nem tudom megmondani, mert semmiféle adatot nem találtam róla. De alighanem azért küldött a jóshelyekre, hogy világosabban lássa a saját helyzetét, és nem másért.
134. Mondják, hogy ez a Müsz elment Lebadeiába, megvesztegetett egy ottani lakost és leereszkedett Trophóniosz barlangjába38, majd a phókiszi Abait kereste fel jóslatért. Thébaiban, ahová még útja elején eljutott, Apollón Iszméniosztól kért jóslatot (itt ugyanolyan szertartásokkal jár a jóslatkérés, mint Olümpiában), sőt megvesztegetett valakit – nem thébai embert, hanem idegent –, hogy Amphiaraosz szentélyében alhasson. Ott ugyanis thébai ember nem kérhet jóslatot, mégpedig a következő okból. Amphiaraosz hajdan egy jóslatban felszólította a thébaiakat, hogy válasszanak a két lehetőség között: vagy a jósuk, vagy a szövetségesük lesz, mert a kettő közül csak az egyik lehet. A thébaiak úgy döntöttek, hogy jobban járnak, ha a szövetségesük lesz. Ezért azóta thébai ember nem alhat a szentélyben.
135. A thébaiak elbeszélése szerint azonban történt valami, amit rendkívül bámulatos dolognak tartok. Ahogy ez az európoszi Müsz sorra járta a jóshelyeket, eljutott Apollón Ptóosz szent ligetébe is. Az ottani szentélynek Ptóon a neve, Thébai területén fekszik, egy hegy lábánál, túl a Kópaisz-tavon, Akraiphia város közvetlen közelében. Amikor ez a Müsz belépett a szentélybe, három polgár kísérte, akiket a város lakói közül választottak, hogy feljegyezzék az isten jóslatát. A jós azonban váratlanul idegen nyelven szólalt meg. Müsz thébai kísérői elámultak, mikor a hellén helyett barbár nyelv szavait hallották meg, s nem tudták, mitévők legyenek. Az európoszi Müsz azonban kikapta a kezükből az írótáblát, feljegyezte a jós szavait, amelyek – mint mondta – karfai nyelven hangzottak el. S miután minden szót feljegyzett, visszatért Thesszaliába.
136. Mardoniosz tüzetesen tanulmányozta a jóslatokat, majd követet küldött Athénba: a makedón Alexandroszt, Amüntasz fiát. Egyfelől azért esett rá a választása, mert Alexandrosz rokonságban volt a perzsákkal: nővére, Gügaia egy Bubarész nevű perzsa asszonya lett, s annak szülte az anyai nagyapjáról elnevezett ázsiai Amüntaszt, akinek a király ajándékba adta Alabandát, ezt a nagy jövedelmet hozó phrügiai várost. Másfelől meg azért is küldte éppen őt, mert tudta, hogy Alexandrosz az athéniak vendégbarátja, és ki is tüntették "a város jótevője" címmel. Mardoniosz azt remélte, hogy egy ilyen követtel megszerezheti az athéniak jóindulatát, akikről azt hallotta, hogy sokan vannak és bátrak. Azt meg egyenesen tudta róluk, hogy elsősorban ők okozták a perzsák tengeri vereségét. Úgy számított, hogy ha sikerül megszereznie a barátságukat, könnyen a kezébe kerülhet a tengerek feletti uralom – ami valóban így is történt volna –, a szárazföldön pedig úgyis ő az erősebb. Egyszóval arra számított, hogy ilyen módon könnyen a hellének fölé kerekedhet. Talán a jóslatok is azt tanácsolták, hogy nyerje meg az athéniak szövetségét, s ezeknek engedelmeskedve küldte Athénba Alexandroszt.
137. Ennek az Alexandrosznak a hetedik őse Perdikkasz volt, aki megszerezte a Makedónia feletti uralmat, mégpedig a következő módon. Argoszból három száműzött férfi menekült az illürök földjére, Témenosz leszármazottai, Gauanész, Aeroposz és Perdikkasz. Innen aztán továbbvándoroltak Makedónia felső részébe, és eljutottak Lebaia városába. Ott béresként a király szolgálatába szegődtek, a legidősebb a lovakat őrizte, a másik a marhákat, a legfiatalabb, Perdikkasz pedig az aprójószágot gondozta. Maga a királyné sütött-főzött nekik, mert a régi időkben az uralkodók is szegények voltak, nemcsak a nép. És valahányszor kenyeret sütött a királyné, az ifjú szolga, Perdikkasz kenyere mindig kétszer akkorára kelt, mint a másik kettőé. Minthogy ez mindig így történt, az asszony szólt az urának, aki azonnal megértette, hogy csodajelről van szó, amely valami nagyon nagy dolgot jövendöl meg. Előhívatta hát a három bérest, s rájuk parancsolt, hogy menjenek el a földjéről. Amazok meg azt felelték, hogy előbb adja ki a megszolgált bérüket, aztán elmennek. A bér emlegetése megzavarta a királyt, rámutatott a füstnyíláson beszűrődő napsugárra, és így szólt: "Itt a bér, amit érdemeltek, ezt adom nektek!" Gauanész és Aeroposz e szavak hallatára csak megdöbbenve álltak, de a legkisebbik, akinek történetesen kés volt a kezében, így szólt: "Elfogadjuk, király, amit adsz." És késével kört rajzolt a padlóra vetődő fényfolt köré, majd háromszor egymás után a ruhája redőjébe fogta a fénysugarat,39 s aztán a bátyjaival együtt elment.
138. Miután elmentek, a királynak elmagyarázta az egyik embere, hogy mit is tett a legkisebb fú és mire gondolt, amikor elfogadta a király adományát. A király e szavak hallatára éktelen haragra gerjedt, és lovasokat küldött a fivérek után, hogy végezzenek velük. Van azon a vidéken egy folyó, amelynek mint őseik megmentőjének ma is hálaáldozatot mutatnak be a három argoszi ivadékai. Ez a víz, miután Témenosz fiai átgázoltak rajta, hirtelen annyira megáradt, hogy a lovasok nem tudtak átjutni rajta. A három ifjú pedig elvándorolt Makedónia egy másik részére, s letelepedett azoknak a kerteknek a közelében, amelyek egykor Midaszéi, Gordiasz fiáéi voltak. Ott magától terem a rózsa, szirma mindegyiknek hatvan, s illata felülmúlhatatlan. A makedónok szerint e kertekben fogták el Szilénoszt. A kertek fölött emelkedik a Bermion nevű hegy, amelyet nem lehet megmászni, mert mindig hó fedi. Ezt a vidéket foglalták el a testvérek, s innen terjesztették ki hatalmukat egész Makedóniára.
139. Ennek a Perdikkasznak volt tehát a leszármazottja Alexandrosz, Amüntasz fia. Amüntasz elődei pedig a következők voltak: Alketész, Aeroposz, Philipposz, Argaiosz, s végül az a Perdikkasz, aki megszerezte az uralmat.
140. Ez tehát Alexandrosznak, Amüntasz fiának a családfája. Megérkezvén pedig Athénba Mardoniosz követeként, így beszélt: "Athéni férfiak! Mardoniosz ezt üzeni nektek. Üzenetet kaptam a királytól, amely így hangzik: »Megbocsátok minden sérelmet az athéniaknak, amelyet okoztak nekem. Téged pedig, Mardoniosz, ezennel utasítalak, hogy add vissza nekik földjüket, sőt adj hozzá még más földet is, hogy kedvük szerint élhessenek. És ha hajlandók szövetséget kötni velem, építsd fel újra a templomaikat, amelyeket felégettem.« Így hangzik a király utasítása, amelyet teljesítenem kell, ha nem akadályoztok meg benne. Mindehhez még a következőt fűzöm hozzá. Miért vagytok olyan esztelenek, hogy háborúzni akartok a királlyal? Úgysem tudjátok legyőzni, úgysem tudtok örökké ellenállni. Láttátok, mekkora Xerxész hadserege és milyen tetteket hajtott végre. S azt is tudjátok, hogy mekkora az én haderőm. De ha netalán fölénk kerekednétek és legyőznétek bennünket (amit józan ésszel aligha remélhettek), azonnal itt teremne egy másik, ennél is sokkal hatalmasabb sereg. Ne ellenkezzetek tehát a királlyal, mert kockáztatjátok hazátokat és életeteket, hanem kössetek vele békét. Most van itt a legjobb alkalom, mert a király ugyanazt akarja. Legyetek szabadok, s kössünk egymással őszinte és becsületes fegyverbarátságot. Athéni férfiak – tette hozzá Alexandrosz ennek az üzenetnek az átadásával bízott meg engem Mardoniosz. Arról most nem is akarok bővebben beszélni, hogy mennyire kedvel benneteket, mert nem ez az első alkalom, hogy megtapasztalhattátok. Hanem csak annyit kérek tőletek: fogadjátok el Mardoniosz ajánlatát. Nem lesz erőtök sokáig állni a harcot Xerxésszel, mert ha látnám, hogy lesz, nem jöttem volna ide, hogy elmondjam nektek mindezt. De hát a király hatalma minden emberi mértéket meghalad, és nagyon messzire ér a keze. Ha nem egyeztek meg most a perzsákkal, amikor ilyen kedvező feltételeket kínálnak, bizony nagyon aggasztónak látom a jövendő sorsotokat. Mert valamennyi szövetséges közül ti estek a leginkább a seregek útjába, és benneteket fenyeget legelőször a pusztulás, mert földetek éppen a szemben álló ellenfelek között fekszik. Fogadjátok meg hát tanácsomat, mert nem kis dolog az, hogy egész Hellaszban egyedül nektek hajlandó megbocsátani a nagy király és kész barátságába fogadni benneteket!"
141. Így hangzott Alexandrosz beszéde. De a lakedaimóniak is megtudták, hogy Alexandrosz Athénba ment és rá akarja venni az athéniakat a barbárokkal való békekötésre. Azonnal eszükbe jutottak azok a jóslatok,40 amelyek megjövendölték, hogy a médek és az athéniak el fogják űzni őket meg a többi dórokat a Peloponnészoszról. Nagyon megijedtek, hogy az athéniak kiegyeznek a perzsákkal, s ezért úgy döntöttek, hogy haladéktalanul követeket küldenek hozzájuk. Úgy alakult, hogy a két követség egyszerre jelent meg a tanács előtt, az athéniak ugyanis szándékosan késlekedtek Alexandrosz meghallgatásával. Előre tudták, hogy ha a lakedaimóniak megtudják, hogy követ jött hozzájuk a perzsáktól, és megegyezést kínál, maguk is azonnal elküldik a követeiket. Ezért tehát úgy rendezték a dolgot, hogy a lakedaimóniak is megismerjék elhatározásukat.
142. Így hát, amikor Alexandrosz befejezte a beszédét, a spártai követek vették át a szót, és a következőket mondták: "Bennünket azért küldtek ide a lakedaimóniak, hogy átadjuk a kérésüket: ne harcoljatok Hellasz ellen, és ne fogadjátok el a barbárok ajánlatát. Nem volna az szép és becsületes egyetlen hellén várostól sem, tőletek pedig különösképpen nem, mégpedig a következő okokból. Éppen ti voltatok azok, akik megindították ezt a háborút, mert mi aztán határozottan elleneztük, és a ti földetek miatt kezdődött meg az a küzdelem, amely most már egész Hellaszra kiterjed. De ettől függetlenül is, még a gondolata is szörnyű lenne, hogy éppen ti hozzatok szolgaságot Hellaszra – ti, athéniak, akik már a régi időkben is annyi sok embernek adtatok szabadságot. Természetesen tudjuk, hogy súlyos helyzetben vagytok, hiszen kétévi termésetek odaveszett, és hajlékaitok már jó ideje romokban hevernek. Ezért mi, lakedaimóniak a szövetségeseinkkel együtt megígérjük, hogy ellátjuk élelemmel asszonyaitokat és a hadviselésre képtelen családtagjaitokat, amíg ez a háború tart. De ne engedjétek, hogy elkábítson benneteket a makedóniai Alexandrosz, aki oly behízelgően tolmácsolja Mardoniosz javaslatait. Ez a dolga, hiszen maga is türannosz lévén, támogatnia kell a másik türannosz ügyét. De ti ne kövessétek a tanácsát, ha van bennetek józan belátás, hiszen tudnotok kell, hogy a barbár nem ismer sem hűséget, sem igazságot." Így beszéltek a követek.
143. Az athéniak pedig a következő választ adták Alexandrosznak: "Magunk is jól tudjuk, hogy a médek hatalma jóval nagyobb a mienknél, fölösleges erre figyelmeztetni bennünket. De mi ragaszkodunk a szabadságunkhoz, és az utolsó leheletünkig harcolni fogunk érte. Ne is próbálj rávenni bennünket a barbárokkal való megegyezésre, mert úgysem fogunk belemenni. Jelentsd meg tehát Mardoniosznak, hogy az athéniak azt üzenik: amíg a nap megtartja a pályáját, amelyen most jár, addig semmiféle szövetségre nem lépünk Xerxésszel, hanem harcolni fogunk ellene, kitartóan, bízva az istenekben és a hérószokban, akiket ő semmibe vett, akiknek szentélyeit és képmásait felperzselte. Téged pedig figyelmeztetünk rá, hogy ne gyere többé az athéniakhoz ilyen ajánlattal, ne csábíts bűnös tettekre a jó tanács örve alatt, mert nem akarjuk, hogy téged, aki jótevőnk és vendégbarátunk vagy, sérelem vagy bántalom érjen Athénban."
144. Ezt válaszolták Alexandrosznak, a spártai követeknek pedig a következőket mondták: "Emberi szempontból érthető a lakedaimóniak félelme, hogy mi megegyezünk a barbárral, de azért szégyenletes is, hiszen ismeritek az athéniak meggyőződését, hogy nincs az a kincs a világon, nincs az az elragadó és termékeny vidék, amelyért hajlandók lennénk a perzsák pártjára állni és szolgaságba dönteni Hellaszt. Még ha akarnánk, se tehetnénk, sok nyomós okból. Az első és legfontosabb az, hogy a perzsák felégették és lerombolták isteneink képmásait és hajlékait. Mindennél fontosabb kötelességünk, hogy ezért bosszút álljunk, így hát nem köthetünk szerződést azokkal, akik ezeket a rémségeket elkövették. Másodszor: a helléneket összeköti a közös eredet és a közös nyelv, közösek a templomaink és áldozati szertartásaink, azonos az életmódunk: elképzelhetetlen, hogy az athéniak mindezt megtagadják. Tudjátok meg tehát, ha eddig nem tudtátok volna, hogy amíg egyetlen athéni él a földön, nem kötünk semmiféle egyezséget Xerxésszel. Mindenesetre köszönjük a rólunk való gondoskodást, hogy felajánlottátok családjaink élelmezését, amíg házaink romokban hevernek, hálásak is vagyunk érte. Mi azonban igyekszünk a magunk erejéből meglenni, és nem akarunk a terhetekre lenni. Most pedig, hogy mindent tisztáztunk, a lehető leggyorsabban küldjetek katonát. Mert a barbár minden bizonnyal azonnal ránk támad, mihelyt megkapja az üzenetünket, hogy nem teljesítjük a kívánságát. Mielőtt betörne Attikába, Boiótiába kell mennünk, hogy ott védekezzünk ellene." Így hangzott az athéniak válasza, a követek pedig visszatértek Spártába.

KILENCEDIK KÖNYV

1. Alexandrosz tehát visszatért és elmondta Mardoniosznak az athéniak válaszát. Mardoniosz pedig felkerekedett Thesszaliából, és megindult a sereggel Athén ellen. Amerre csak elvonult, a férfilakosságot mindenhonnan magával hurcolta. Thesszalia uralkodói nem bánták meg, amit eddig elkövettek, sőt még jobban támogatták a perzsákat. A lariszai Thórax, aki korábban Xerxész menekülését is segítette, most szabad átvonulást engedett Mardoniosznak a területén, hogy betörhessen Hellaszba.
2. Amikor a sereg Boiótiába ért, a thébaiak megpróbálták rábeszélni Mardonioszt, hogy maradjon náluk, mert – mondták – sehol nem talál alkalmasabb helyet a táborozásra, mint az ő földjükön. Ne vonuljon hát tovább, mert ha ott megállapodik, egyetlen kardcsapás nélkül elfoglalhatja egész Hellaszt. Ha a hellének úgy összetartanak, mint eddig, a világ minden fegyverével sem lehet legyőzni őket. "De ha követed a tanácsunkat – mondták –, akkor könnyűszerrel megtörheted elszántságukat. Küldj pénzt a városok legbefolyásosabb polgárainak, így megbonthatod az egységet Hellaszban, s akkor aztán a lepénzelt emberek segítségével könnyen leszámolhatsz azokkal, akik ellenállnak neked."
3. Ezt a tanácsot adták a thébaiak, Mardoniosz azonban nem hallgatott rájuk, mert égett a vágytól, hogy másodszor is elfoglalhassa Athént. Részint tehát ez a vágy sarkallta, részint az a lehetőség csábította, hogy a szigeteken rakott jelzőtüzek sora megjelenti majd Szardiszba a királynak Athén elfoglalását. Attika földjére érve azonban nem találta ott az athéniakat, és értesült róla, hogy nagy részük Szalamiszon, illetve a hajókon van, így csak az üres város felett diadalmaskodhatott. Athén első perzsa megszállása és Mardoniosz második hadjárata között tíz hónap telt el.1
4. Amíg Mardoniosz Athénban időzött, elküldte Szalamiszra a hellészpontoszi Murükhidészt, ugyanazzal az ajánlattal, amelyet a makedón Alexandrosz egyszer már megvitt az athéniaknak. Bár tisztában volt az athéniak korántsem barátságos érzelmeivel, mégis megismételte az ajánlatát, mert azt remélte, hogy talán engednek a megátalkodott makacsságukból, hiszen az ő fegyveres erőivel most már eltiporták egész Attikát.
5. Ilyen megfontolásból küldte Szalamiszra Murükhidészt, aki odaérkezvén ismertette a tanáccsal az üzenetet. Az egyik tanácstag, név szerint Lükidasz, úgy vélekedett, hogy a legjobb lenne elfogadniuk és a népgyűlés elé terjeszteniük a javaslatot – már akár azért nyilatkozott így, mert Mardoniosz lepénzelte, akár azért, mert csakugyan tetszett neki az ajánlat. A tanácsban ülő athéniak azonban nagyon felháborodtak, nemkülönben azok, akik odakünn értesültek Lükidasz nyilatkozatáról, így aztán körülfogták Lükidaszt és halálra kövezték. A hellészpontoszi Murükhidészt azonban sértetlenül hagyták eltávozni. Ez a Lükidasz-ügy általános felzúdulást keltett Szalamiszon, s amikor az athéni asszonyok tudomást szereztek róla, Lükidasz szállásához rohantak, és feleségét és gyermekeit is megkövezték.
6. Az athéniak pedig a következőképpen költöztek át Szalamiszra. Amíg arra vártak, hogy a peloponnészoszi hadsereg a segítségükre siet, Attikában maradtak. De a sereg egyre csak késett, az ellenség pedig nyomult előre, s hír szerint már Boiótiában járt, úgyhogy az athéniak mindenüket biztos helyre szállították és átkeltek Szalamiszra. Közben pedig követekkel megüzenték Lakedaimónba: nagyon rossz néven veszik, hogy a lakedaimóniak tétlenkedtek, amíg a barbárok betörtek Attikába, s nem vonultak elébe Boiótiába. Emlékezetükbe idézték, mit ígért a perzsa az athéniaknak, ha átállnak hozzá, és figyelmeztették a lakedaímóniakat, hogy ha nem adják meg nekik a segítséget, majd ők segítenek magukon.
7. A lakedaimóniak éppen ekkor ülték a Hüakinthia-ünnepet2, és a legfőbb gondjuk az volt, hogy az istennek járó kötelezettségeiket leróják. Ekkor megvolt már az Iszthmoszon emelt védőfalnak a mellvédje is. Amikor az athéni követek megérkeztek Lakedaimónba – voltak velük megarai és plataiai küldöttek is –, az ephoroszok elé járultak, és így beszéltek: "Az athéniak a lelkünkre kötötték, hogy elmondjuk nektek: a méd király kész visszaadni az országunkat, kész minden ármány és cselszövés nélkül szövetségeseivé fogadni bennünket, sőt felajánlott a saját földünkhöz más területet is, amelyet mi magunk választhatnánk ki. Mi azonban tiszteljük Zeuszt, a hellének istenét, és gyalázatnak tartanánk Hellasz elárulását. Ezért az ajánlatot nem fogadtuk el, hanem elutasítottuk, noha a hellének cserbenhagytak és méltánytalanul bántak velünk, és jól tudjuk, hogy kedvezőbb volna kiegyeznünk a perzsákkal, semmint tovább harcolnunk ellenük. Mégis úgy döntöttünk szabad elhatározásunkból, hogy semmiképp nem kötjük meg ezt az egyezséget. Mi tehát tisztán és becsületesen kitartottunk a hellének ügye mellett. De ti, akik annyira féltetek, hogy szövetséget kötünk a perzsával, most, amikor jól tudjátok: mi sohasem leszünk Hellasz árulói, amikor csaknem készen áll a védőfal, amelyet az Iszthmosz védelmére emeltetek, most bezzeg nem törődtök az athéniakkal. Cserbenhagytatok, noha megegyeztünk, hogy Boiótiában szállunk szembe a barbárral, mégis eltűrtétek, hogy az ellenség betörjön Attikába. Az athéniak nagyon haragszanak rátok, mert nem teljesítettétek, ami a kötelességetek lett volna. Most tehát felszólítalak benneteket: a lehető leggyorsabban küldjetek sereget, hogy legalább Attikában szembeszállhassunk a barbárral. Mert ha már Boiótiát elvesztettük, a mi földünkön a legalkalmasabb csatatér a Thriai-síkság lesz."
8. Az ephoroszok mindent végighallgattak, de a választ másnapra tolták, másnap a következő napra, s így ment ez tíz napon keresztül: mindig egyik napról a másikra halogatták a választ. Közben valamennyi peloponnészoszi megfeszített erővel dolgozott az iszthmoszi fal befejezésén, és jóformán teljesen elkészültek vele. Nem is tudom okát adni, hogy amikor a makedón Alexandrosz Athénban járt, miért próbálták a lakedaimóniak tűzön-vízen át lebeszélni az athéniakat a perzsa szövetségről, hiszen most, amikor készen áll az iszthmoszi védőfal, már úgy gondolták, nincs szükségük az athéniakra. Igaz viszont, hogy Alexandrosz athéni látogatásakor a fal még nem volt készen, ezért nagyon féltek a perzsáktól.
9. Végül mégis megadták a választ a spártaiak a követeknek, és a spártai sereg is útra kelt. Ez pedig a következőképpen történt. Az előtt a nap előtt, amikor a követeknek utoljára kellett megjelenniük a tanács előtt, a tegeai Khileosz, a lakedaimóniak legbefolyásosabb vendége megtudta az ephoroszoktól mindazt, amit az athéniak elmondtak. Meghallgatva az ephoroszok beszámolóját, így szólt: "Tudjátok meg, ephoroszok, hogy ha az athéniak nem lesznek a barátaink, hanem szövetséget kötnek a barbárral, hiába emeltetek ti erős védőfalat az Iszthmoszon, a perzsa előtt széles kapu nyílik a Peloponnészoszra. Teljesítsétek hát az athéniak kérését, mielőtt olyasmire szánják magukat, ami Hellaszt végromlásba dönti."
10. Ezt a tanácsot adta az ephoroszoknak, akik nyomban belátták, hogy igaza van. Nem is szóltak a három város követeinek, hanem még azon az éjszakán útnak indítottak ötezer spártai harcost – mindegyik mellé hét-hét helótát rendelve –, a sereg vezérletét pedig Pauszaniaszra, Kleombrotosz fiára bízták. A parancsnokság tulajdonképpen Pleisztarkhoszt, Leónidasz fiát illette volna meg, de ő akkor még gyermek volt, és az unokafivére, Pauszaniasz volt a gyámja. Kleombrotosz ugyanis – Pauszaniasz apja és Anaxandridész fia – már nem volt életben, mert nem sokkal aztán, hogy hazavezette az Iszthmoszról a védőfalat építő sereget, meghalt. A sereget pedig azért vezette haza az Iszthmoszról, mert éppen áldozatot mutatott be, azért, hogy megütközhessen a perzsa sereggel, amikor elsötétedett a nap az égen. Pauszaniasz a vele egy családból származó Eurüanaxot, Dórieusz fiát vette maga mellé alvezérül.3
11. A Pauszaniasz vezette sereg tehát elvonult Spártából, a követek pedig, akik erről mit sem tudtak, reggel az ephoroszok elé járultak, és már arra gondoltak, hogy hazatérnek, ki-ki a maga városába. Odaálltak az ephoroszok elé, és így szóltak: "Maradjatok csak itthon, lakedaimóniak, ünnepeljétek a Hüakinthiát4, múlassátok az időt, ha már így cserbenhagytátok a szövetségeseiteket. Az athéniak pedig, akikkel így elbántatok, akik elvesztették szövetségeseiket, meg fognak egyezni a perzsákkal, már ahogy tudnak. Ha pedig megegyeztünk, utána a király szövetségesei leszünk, és azok ellen harcolunk, akik ellen vezet bennünket. Akkor majd meglátjátok, hogy mi lesz veletek!" Így beszéltek a követek, az ephoroszok pedig kijelentették – és esküvel erősítették szavaik igazságát –, hogy seregük elindult, hogy szembeszálljon az idegenekkel, és Oresztheion táján járhat már. (Ók ugyanis "idegennek" hívják a barbárokat.) A mit sem sejtő követek részletes felvilágosítást kértek az ephoroszoktól, és nagyon elcsodálkoztak, amikor mindenről pontosan értesültek, de aztán gyorsan elindultak a sereg után. Velük ment ötezer nehézfegyverzetű katona, akiket a lakedaimóni perioikoszok közül válogattak.
12. Ezek tehát sietve vonultak az Iszthmosz felé. Az argosziak azonban már korábban megígérték Mardoniosznak, hogy megakadályozzák a spártaiak hadba vonulását, ezért mihelyt meghallották, hogy elindult Spártából egy sereg Pauszaniasz vezetésével, nyomban Attikába küldték a leggyorsabb futárjukat, aki Athénba érve a következőket jelentette Mardoniosznak: "Mardoniosz! Az argosziak küldtek hozzád azzal a hírrel, hogy Lakedaimónból útnak indult egy ifjú harcosokból álló sereg, amit az argosziak nem tudtak megakadályozni. Tedd meg hát a kellő intézkedéseket!"
13. A követ az üzenet átadása után azonnal hazatért, Mardoniosznak pedig a hír hallatára elment a kedve tőle, hogy Attikában maradjon. Egészen addig arra várt, hogy megtudja az athéniak véleményét és terveit, s azért nem pusztította, rabolta Attika területét, mert azt remélte, hogy meg tud egyezni velük. Minthogy azonban sehogy sem tudta egyezségre kényszeríteni őket, most, hogy megtudta az igazságot, kivonult Attikából, még mielőtt Pauszaniasz serege elérte volna az Iszthmoszt. Előbb azonban felégette Athént, lerombolt és feldúlt minden falat vagy templomot, amely véletlenül még megvolt. Az elvonulásra pedig azért szánta el magát, mert Attika földje nem volt alkalmas lovasütközetre, s ha vereséget szenvedne, csak a keskeny hegyszoroson át menekülhetne, ahol egy maroknyi csapat is feltartóztathatná a perzsa sereget. Úgy döntött tehát, hogy Thébai területére vonul vissza, s ott ütközik meg, mert ez a város az ő pártján áll és a terep is kedvező a lovassági harcra.
14. Így hát elindult a seregével, s már úton volt, amikor üzenetet kapott, hogy a lakedaimóniak ezerfőnyi előcsapata bevonult Megarába. Erre a hírre megváltoztatta útitervét, és abban a reményben, hogy végezhet a spártaiakkal, megfordult és Megara felé vezette a sereget. Előtte haladtak lovas csapatai és végigdúlták Megara területét. Ez volt Európában a legnyugatibb pont, ameddig a perzsa sereg eljutott.
15. Ezek után üzenetet kapott, hogy a hellének összegyűltek az Iszthmoszon. Erre Dekeleián keresztül ismét visszafelé kezdett vonulni, mert a boiótiaiak vezetői odahívatták a szomszédos aszópioszok néhány emberét, akik előbb Szphendaléba, majd Tanagrába kalauzolták őket, s ott töltötte az éjszakát. Másnap megérkezett Szkóloszba, amely már Thébai területén fekszik. Itt aztán pusztasággá tette a földeket, pedig a thébaiak a médek pártján álltak. Nem is a gyűlölet vezette, hanem a kényszerűség: védősáncot akart emelni a tábor köré, hogy ha az ütközet nem a perzsák javára dőlne el, biztos menedékbe vonulhassanak vissza. A táborhely az Aszóposz folyó mentén húzódott a Hüsziai melletti Erüthraitól Plataiaiig. A védősánc azonban nem vette körül az egész tábort: csak két oldalára került fal tíz-tíz sztadion hosszúságban.
16. A barbárok tehát ezzel foglalatoskodtak. Közben a thébai Attaginosz5, Phrünón fia nagy előkészületek után lakomára hívta Mardonioszt és az ötven legelőkelőbb perzsát, akik elfogadták a meghívást és megjelentek a lakomán, amelyet a vendéglátó Thébaiban tartott. Amit most el fogok mondani, azt az orkhomenoszi Therszandrosztól, az egyik legtekintélyesebb polgártól hallottam. Ő mesélte, hogy Attaginosz ötven thébaival együtt őt is meghívta a lakomára, ahol a vendégek nem külön-külön ültek, hanem minden kerevetre egy perzsa és egy thébai jutott. A lakoma végén iddogálni kezdtek, s az a perzsa, aki Therszandrosz szomszédja volt, görög nyelven megkérdezte tőle, hogy hova való, mire ő megmondta, hogy Orkhomenoszba. "Minthogy egy asztalnál ettünk – mondta a perzsa –, és egy serlegből mutatjuk be az italáldozatot, szeretnélek megajándékozni emlékül egy vallomással, hátha egyszer még hasznát veszed. Látod itt a lakomán a perzsákat? Láttad a roppant sereget, amely ott táborozik a folyó mellett? Én mondom neked, ezek közül hamarosan csak kevesen fognak élni." Ezt mondta a perzsa, s közben csak úgy ömlöttek a könnyei. Meghökkent Therszandrosz ettől a beszédtől, és megkérdezte: "Nem kellene megmondanod ezt Mardoniosznak és a rangban mögötte következő perzsáknak?" Asztalszomszédja erre így válaszolt: "Barátom, aminek az isten akarata szerint egyszer meg kell történnie, azt senki emberfia meg nem változtathatja. Meg aztán annak az embernek a szavát, aki megmondja az igazat, senki nem fogadja el. Amit itt elmondtam, azt nagyon sok perzsa tudja, mégis el kell fogadni a sorsunkat. Az a legnagyobb csapás az embernek, hogy sok mindent lát előre, amit nincs hatalma megváltoztatni." Mindezt magam hallottam az orkhomenoszi Therszandrosztól, aki hozzátette, hogy a történetet másoknak is elmondta, még a plataiai csata előtt.
17. Mardoniosz tehát Boiótiában táborozott, az ott lakó médbarát hellének pedig csatlakoztak hozzá és vele együtt betörtek Athén területére. A vállalkozásban csak a phókisziak nem vettek részt, akik ugyan szintén átálltak a médekhez, de nem önként, hanem kényszerűségből. Néhány nappal Mardoniosz thébai megjelenése után ezer phókiszi nehézfegyverzetű katona érkezett oda, legtekintélyesebb polgártársuk, Harmoküdész vezetésével. Alighogy megjöttek, Mardoniosz lovas futárok útján megparancsolta nekik, hogy a síkságon külön tábort verjenek. A parancsot teljesítették, s egyszerre ott termett az egész perzsa lovasság. Futótűzként terjedt el a hír a médekkel együtt táborozó hellének között, hogy Mardoniosz mind egy szálig le akarja nyilaztatni a phókisziakat, s maguk a phókisziak is meghallották. A phókiszi parancsnok, Harmoküdész, a következő szavakkal próbált lelket önteni az embereibe: "Phókisziak! Ezek az emberek kétségtelenül a vesztünkre törnek, szembe kell hát néznünk a halállal. Azt gyanítom, a thesszaliaiak megrágalmaztak bennünket. Viselkedjetek bátor harcosok módjára, mert dicsőbb dolog harcolni és drágán adni az életünket, mint megadni magunkat a sorsnak. Tanulja meg a barbár, mit jelent az, ha hellén férfiak életére tör!"
18. Így buzdította embereit. A barbár lovasok pedig bekerítették a phókisziakat, feléjük vágtattak, mintha valóban meg akarnák ölni őket, lövésre emelték felajzott íjukat, sőt néhányan alighanem ki is lőttek egy-két nyílvesszőt. A phókisziak egy csoportba tömörülve farkasszemet néztek támadóikkal, és soraikat, amennyire lehetett, szorosra zárták. Ekkor a lovasok hirtelen megfordultak és elvágtattak. Nem tudom biztosan megmondani, hogy Mardoniosz a thesszáliak kívánságára valóban azt a parancsot adta-e a barbároknak, hogy mészárolják le a phókisziakat, mindenesetre amikor meglátták elszánt védekezésüket, megfordultak és elnyargaltak, már akár Mardoniosz utasítására, akár azért, mert Mardoniosz csak próbára akarta tenni a phókisziak bátorságát. Amikor a lovasok eltűntek onnan, megjelent Mardoniosz hírnöke, aki a következő üzenetet hozta a phókisziaknak: "Ne féljetek, phókiszi férfiak, bebizonyítottátok, hogy bátrak vagytok és nem olyanok, amilyennek a hír mondott benneteket. Küzdjetek tehát vitézül ebben a háborúban is, mert a ti jó szolgálatotok nagyobb jótétemény annál, amit én vagy a király valaha adhatunk nektek." Ez az eset történt tehát a phókisziakkal.
19. A lakedaimóniak pedig megérkeztek az Iszthmoszhoz és tábort vertek. Amikor jobb üggyel tartó peloponnészosziak ezt megtudták – hiszen néhányan tanúi voltak a spártaiak kivonulásának–, úgy érezték: ők sem maradhatnak otthon, ha a lakedaimóniak hadba vonultak. Az áldozatok is kedvező előjeleket mutattak, így hát valamennyien felkerekedtek, és az Iszthmoszról Eleusziszba vonultak, s mivel az ott bemutatott áldozat is biztató volt, továbbmentek, méghozzá az athéniak oldalán, akik Szalamiszról átkelve csatlakoztak hozzájuk. A boiótiai Erüthraiba érve meghallották, hogy a barbárok az Aszóposznál táboroznak, erre ővelük szemben, a Kithairón lejtőin foglaltak állást.
20. Minthogy a hellének nem ereszkedtek le a síkságra, Mardoniosz támadást parancsolt egész lovasságának, amelynek vezére, a nagy tekintélyű perzsa Maszisztiosz (a hellének Makisztiosz néven emlegetik) egy aranyos zablájú, gyönyörűen feldíszített nészaioni paripán ült. A lovasok megrohamozták a helléneket, egymást váltogató csapatokban támadva, nagy pusztítást végeztek soraikban, és közben asszonynak csúfolták őket.
21. Történetesen éppen a megaraiak álltak a legkevésbé védett terepszakaszon, ezért a perzsa lovasság rohamai elsősorban őket érték. A szorongatott helyzetbe került megaraiak hírnököt küldtek hát a hellén hadvezérekhez, a következő üzenettel: "A megaraiak jelentik szövetségeseiknek: egymagunk nem tudjuk tovább feltartóztatni a perzsa lovasságot eredeti helyünkön, bár eddig nagy nehezen álltuk a szorongatást és kitartottunk. Ha nem küldtök segítséget a felváltásunkra, kénytelenek leszünk feladni állásainkat." A hírnök átadta a megaraiak üzenetét, Pauszaniasz pedig megkérdezte a hellénektől, hogy ki hajlandó odamenni és átvenni a magaraiaktól a hely védelmét. A hellének vonakodtak, így aztán az athéniak vállalkoztak rá, s háromszáz válogatott harcos jelentkezett önként, a parancsnokuk Olümpiodórosz, Lampón fia volt.6
22. Ezek vállalták a feladatot, felsorakoztak Erüthrainál a hellén sereg arcvonala előtt, s íjászokat is vittek magukkal segítségül. Hosszú ideig küzdöttek, és az összecsapás a következőképpen végződött. A perzsa csapatok felváltva rohamoztak, az élen vágtató Maszisztiosz lovát egy nyíl oldalba találta, az állat fájdalmában felágaskodott és levetette a lovasát. Maszisztiosz a földre zuhant, a hellének azonnal rárohantak, elvették a lovát, őt magát pedig heves dulakodásban megölték. Nem volt könnyű végezni vele, mert bíborköpenye alatt aranyozott lemezekből készült páncélinget viselt, amely felfogta az ütéseket, míg valaki meg nem látta: ekkor a szemébe döfött, mire Maszisztiosz összeesett és meghalt. A perzsa lovasok azonban semmit sem vettek észre, azt sem látták, hogy Maszisztiosz lezuhant a lováról, azt sem, hogy meghalt, s bár meghátráltak és visszavonultak, nem is sejtették a történteket. De amikor megálltak, nyomban kiderült, hogy nincs, aki irányítsa őket. Ekkor tudták meg, hogy mi történt, és egymást bátorítva, hangosan kiabálva visszavágtattak, hogy vezérüknek legalább a holttestét megszerezzék.
23. Amikor az athéniak látták, hogy az ellenséges lovasság már nem is csapatonként, hanem egy tömegben támad rájuk, az egész hellén sereg segítségét kérték. Odarohant az egész gyalogságuk, és ádáz küzdelem támadt a holttest körül. Amíg a háromszáz athéni egymagában harcolt, már-már meghátráltak, s csaknem otthagyták a holttestet, amikor odajött a sereg, rohama elsöpörte a perzsa lovasságot, amely nemcsak hogy nem tudta visszaszerezni a vezér holttestét, hanem sok emberét is elvesztette. A perzsák mintegy két sztadion távolságra visszavonultak, és megtanácskozták, hogy mitévők legyenek. S minthogy vezér nélkül maradtak, úgy döntöttek, hogy visszatérnek Mardonioszhoz.
24. Amikor a perzsa lovasság visszaérkezett a táborba, az egész sereg gyászba borult Maszisztiosz halála miatt, de elsősorban Mardoniosz. A katonák lenyírták a hajukat, levágták a lovak és a mániás állatok sörényét, és hosszan jajveszékeltek. Egész Boiótiát betöltötte fájdalmas jajgatásuk, mert hát olyan férfit gyászoltak, akit Mardoniosz után a legjobban becsült minden perzsa és maga a király is.
25. A barbárok tehát a maguk szokásai szerint így gyászolták meg az elesett Maszisztioszt. A hellének önbizalmát viszont visszaadta az a tudat, hogy szembeszálltak a barbár lovassággal, sőt egyenesen megfutamították. Maszisztiosz holttestét szekérre rakták és végighordozták a hadsorok között. Érdemes is volt megnézni a halott vezért, mert daliás termetű, szép küllemű férfi volt, amíg élt, ezért aztán a hellének otthagyták a csatasorokat és mind odasereglettek, hogy közelebbről is szemügyre vegyék.7 Majd pedig úgy döntöttek, hogy elvonulnak Plataiaiba, ahol alkalmasabb táborhelye találtak, mint Erüthraiban, mert jobb volt a vízellátása. A legkedvezőbbnek a Gargaphia-forrás környékét találták, úgy határoztak hát, hogy odavonulnak, és ott ütnek tábort. Összeszedték fegyvereiket, és a Hüsziai melletti Kithairón lejtőin levonultak Plataiai területére. Megérkezésük után törzsenként telepedtek le a Gargaphia-forrás és Androkratész hérósz ligete mellett a síkságon és az alacsony dombokon.
26. A csatarend megállapítása körül heves szóváltás támadt ategeaiak és az athéniak között. Mindkét fél erősen hivatkozott régebbi és újabb haditetteire, és magának követelte a másik seregszárny vezetését. A tegeaiak így érveltek: "Valamennyi szövetséges közül mindig bennünket illetett meg ez a hely a peloponnészosziak minden régebbi vagy újabb csatájában. Ezt a jogot akkor szereztük, amikor Eurüsztheusz halála után a Hérakleidák vissza akartak térni a Peloponnészoszra,8 méghozzá a következő haditettünkkel. Segítséget nyújtottunk az akkor még a Peloponnészoszon lakó akhaioszoknak és iónoknak, és az Iszthmoszon foglaltuk el hadállásunkat, szemben a visszatérőkkel. Ekkor azonban – úgy beszélik – Hüllosz kijelentette, hogy fölösleges csatát vívni, és mindkét sereg sorsát kockáztatni: válasszák ki soraikból a peloponnészosziak azt a harcost, akit a legjobbnak tartanak, és az vívjon meg ővele, előre megállapított feltételek szerint. Elfogadták a peloponnészosziak a javaslatot, és esküvel erősítették meg a következő megállapodást. Ha Hüllosz legyőzi a peloponnészoszi harcost, a Hérakleidák visszatérhetnek atyáik földjére, ha nem, és alulmarad, a Hérakleidák kötelesek seregestül elvonulni, és száz évig nem is próbálkozhatnak visszatérni a Peloponnészoszra. A választás az összes szövetséges harcos közül a mi vezérünkre és királyunkra, Ekhémoszra, Éeroposz fiára, Phégeusz unokájára esett, aki különben önként vállalkozott a küzdelemre, és párviadalban megölte Hülloszt. Ezért a hőstettért az akkori peloponnészosziak sok kiváltságot adtak nekünk, amelyeket ma is élvezünk: többek között azt a jogot, hogy közös háborúban mi vezessük a sereg másik szárnyát. Veletek tehát, lakedaimóniak, nincs is vitánk, rátok bízzuk, hogy melyik seregszárnyat akarjátok irányítani. Ahhoz viszont határozottan ragaszkodunk, hogy a másik szárny élén mi álljunk, minthogy eddig is így volt. Még az előbb elmondott hőstettől függetlenül is méltóbbak vagyunk arra a helyre, mint az athéniak, mert sok sikeres csatát vívtunk már értetek is, másokért is. Így hát jogos és méltányos, hogy a másik szárnyat mi vezessük, és ne az athéniak, akik sem most, sem régen nem vittek véghez olyan kiváló tetteket, mint mi!"
27. Így beszéltek a tegeaiak, amire az athéniak a következőképpen válaszoltak: "Úgy tudjuk, azért gyűltünk itt össze, hogy megvívjunk a barbárokkal, s nem azért, hogy vitatkozzunk. Minthogy azonban a tegeaiak szószólója régi és mostani haditetteket hozott fel, s hogy melyik nép mekkora érdemeket szerzett bennük az idők során, kénytelenek vagyunk bebizonyítani nektek, hogy a bátorság erénye velünk született tulajdonságunk, s az első hely bennünket illet, nem az arkadiaiakat. A tegeaiak azzal dicsekednek, hogy a Hérakleidák vezérét ők ölték meg az Iszthmoszon. Hát először is, amikor ezek a Hérakleidák a mükénéiek zsarnoksága elől menekültek, egyedül mi fogadtuk be őket, a többi helléntől hiába kértek segítséget, sorra elutasították őket. A Hérakleidákkal szövetségben aztán megtörtük Eurüsztheusz gőgjét, és csatában legyőztük a Peloponnészosz akkori urait. Továbbá, amikor az argosziak Polüneikész vezetésével Thébai ellen vonultak, de a harcban elestek és temetetlenül hevertek, mi – büszkén állíthatjuk – hadba vonultunk a kadmosziak ellen, összeszedtük a holttesteket, és a saját földünkön, Eleusziszban eltemettük őket. Mi arattunk győzelmet az amazónokon is, akik egykor a Thermódón folyó mellékéről betörtek Attika földjére,9 és a trójai háborúban sem maradtunk el senki mögött vitézség dolgában. De minek is mindezt emlegetni, hiszen akik hajdan hősök voltak, meglehet, mára hitványabbá lettek, s akik akkor voltak hitványak, mára hőssé. Fölösleges hát felidézni a régmúlt dolgokat. Ha semmi másra nem hivatkozhatnánk, csupán a marathóni csatában tanúsított hősiességünkre, akkor is nekünk járna az a megtisztelő hely. Mert akkor az összes hellén közül mi egyedül szálltunk szembe a perzsákkal, mi vállaltuk a kockázatot, és csakugyan: föléjük kerekedtünk és diadalt arattunk negyvenhat népen. Hát nem járna nekünk az a hely már csak ezért az egyetlen haditettért is? De mert a helyzet nem alkalmas rá, hogy arról civakodjunk: ki hol álljon a csatasorban, alávetjük magunkat a ti döntéseteknek, lakedaimóniak, és ott és azok mellett állunk fel a hadrendben, ahol ti akarjátok. Bárhová állítsatok is, azon leszünk, hogy bátran harcoljunk. Döntsetek hát ti, s mi engedelmeskedünk."
28. Így hangzott az athéniak válasza. S erre az egész lakedaimóni sereg egy emberként kiáltotta, hogy a másik szárny irányítására az athéniak a méltóbbak, mint az arkadiaiak. Így hát az athéniak maradtak a vitában a győztesek, és a feladatot ők kapták meg. Felsorakozott hát az egész hellén hadsereg– a már korábban ott volt és az utóbb érkezett csapatok–, méghozzá a következő hadrendben. A jobbszárnyon állt tízezer lakedaimóni, ebből ötezer volt a spártai, akire harmincötezer könnyűfegyverzetű helóta jutott, vagyis minden spártaira hét helóta. A spártaiak a tegeaiakat választották szomszédjuknak, részben megtiszteltetésből, vitézségük miatt; a tegeai csapatot ezerötszáz nehézfegyverzetű harcos alkotta. Utánuk ötezer korinthoszi következett, s mellettük helyezte el Pauszaniasz a Palléréból érkezett háromszáz poteidaiai katonát. Az ő oldalukon sorakozott fel hatszáz arkadiai Orkhomenoszból, majd háromezer sziküóni. Őket követte nyolcszáz epidauroszi, a sort kétezer troizéni folytatta, mellettük állt kétszáz lepreoni, azok mellett négyszáz harcos Mükénéből és Tirünszből, ezer Phliuszból, háromszáz Hermionéból, hatszáz Eretriából és Sztürából, négyszáz Khalkiszból, ötszáz Amprakiából, nyolcszáz Leukaszból és Anaktorionból, kétszáz a kephalléniai Paléból, ötszáz Aigináról, háromezer Megarából, hatszáz Plataiaiból. A balszárnyon állt végül az első sorokban nyolcezer athéni, Ariszteidésznek, Lüszimakhosz fiának vezérletével.
29. Az egy-egy spártai mellé beosztott hét-hét helótán kívül valamennyien nehézfegyverzetűek voltak, s teljes létszámuk harmincnyolcezer-hétszáz fő volt. Ennyi nehézfegyverzetű harcos gyűlt végül össze a barbárok ellen. A könnyűfegyverzetűek száma, akikből, mint említettem, hét jutott minden spártaira, harmincötezer volt, de ezek is mind fel voltak szerelve a harcra. A többi lakedaimóni, illetve hellén nehézfegyverzetű katonára is jutott általában egy-egy könnyűfegyverzetű ember, s ezeknek száma összesen harmincnégyezer-ötszázat tett ki.
30. Így tehát a könnyűfegyverzetűek összesen hatvankilencezer-ötszázan voltak, s a Plataiainál felsorakozott hellén sereg nehéz- és könnyűfegyverzetű harcosainak száma ezernyolcszáz híján száztízezret tett ki. De a száztízezres szám aztán kitelt a táborban megjelent ezernyolcszáz theszpiaival, akiknek azonban nem volt nehézfegyverzete.
31. Ezek a csapatok vonultak tehát fel és foglaltak állást az Aszóposz mentén. Amikor a Mardoniosz seregében lévő barbárok és maga Mardoniosz megsiratták Maszisztioszt, és meghallották, hogy a hellének Plataiainál vannak, maguk is az Aszóposz folyóhoz vonultak. Az odaérkezés után Mardoniosz a következő csatarendben sorakoztatta fel katonáit. A lakedaimóniakkal szemben helyezte el a perzsákat, de mivel a perzsák arcvonala több sorból állt és hosszabbra nyúlt, a tegeaiakkal szembe is ők kerültek. Mardoniosz úgy osztotta el a perzsákat, hogy a legerősebb egységek a lakedaimóniakkal, a gyengébbek a tegeaiakkal csapjanak össze; ezt a thébaiak tanácsolták neki. A perzsák mellé a médeket rendelte, akik a korinthoszi, poteidaiai, orkhomenoszi és sziküóni csapatokkal kerültek szembe. Utánuk következtek a baktrioszok, akik Epidaurosz, Troizén, Lepreon, Tirünsz, Mükéné és Phliusz harcosainak ellenfelei lettek. A baktrioszok után következtek az indek, szemközt Eretria, Hermioné, Sztüra, Khalkisz, majd a szakák, Amprakia, Anaktorion, Leukasz, Palé, Aigina harcosaival szemközt. A szakák után, az athéniakkal, plataiaiakkal és megaraiakkal szemben, a boiótiaiak, a lokrisziak, a malisziak és a thesszaliaiak sorakoztak fel, valamint az az ezer ember, aki Pliókiszból jött. A phókisziak ugyanis nem teljes számban csatlakoztak a médekhez: sokan közülük a hellének ügyét támogatták, és a Parnasszosz tövében meghúzódva rabolták-nyugtalanították Mardoniosz seregét, továbbá a vele lévő médeket és helléneket. Az athéniakkal szemben az említett népeken kívül a makedónokat és a Thesszalia mellett lakókat sorakoztatta fel Mardoniosz.
32. Ezek voltak a legnagyobb és legjelentősebb népek Mardoniosz seregében, és ők hozták a legtöbb harcost. De akadtak ott vegyes sokaságban phrügök, thrákok, müsziaiak, paiónok, nemkülönben etiópok, továbbá hermotübiszek és kalasziriszek, akik tőrrel harcolnak; az egyiptomiak közül kizárólag ők voltak hadiszolgálatra kötelezve. Ezek régebben a hajóhadnál szolgáltak, de Mardoniosz Phaléronnál visszarendelte őket a hajókról, mert abba a seregbe, amely Xerxésszel Athén ellen indult, egyiptomiakat nem osztottak be. A barbárok, mint említettem, háromszázezren voltak. Hogy hányan voltak Mardoniosz hellén szövetségesei, nem tudjuk, mivel senki sem számolta meg őket; az én véleményem szerint mintegy ötvenezren lehettek. Az említett csapatok mind gyalogos egységek voltak, a lovasságot Mardoniosz külön sorakoztatta fel.
33. A két sereg tehát népek és alakulatok szerint hadrendbe sorakozott, majd másnap mindkét fél áldozatot mutatott be. A helléneknél Tiszamenosz, Antiokhosz fia végezte a szertartást, mert ő volt a sereg jósa. Az éliszi születésű Tiszamenosz az Iamida nemzetség Klütiada-ágához tartozott10 s a lakedaimóniak polgártársukká fogadták, mégpedig azért, mert Tiszamenosz egyszer Delphoiban jóslatot kért a jövője felől, és a Püthia azt válaszolta neki, hogy öt nagy győzelmet fog aratni. Tiszamenosz, félreértve a jóslatot, testgyakorlatokat kezdett végezni, hogy majd versenyeken arasson győzelmet. Fel is készült az öttusaversenyekre, és Olümpiában kis híján megszerezte az első helyet, de birkózásban legyőzte az androszi Hierónümosz. A lakedaimóniak azonban rájöttek, hogy Tiszamenosz jóslata nem a tornaversenyeken, hanem a harctéren ígért győzelmeket. Ezért tehát pénzzel igyekeztek rávenni, hogy a Hérakleidák családjából származó királyaik mellett ő is a hadvezérük legyen. Amikor Tiszamenosz látta, hogy a spártaiak mennyire törik magukat a barátsága után, súlyosabb feltételeket szabott, és világosan megmondta: csak akkor teljesíti a kívánságukat, ha polgártársukká fogadják és megadják neki a vele járó jogokat. Haragudtak a spártaiak, hallani sem akartak erről a követelésről, és nem tárgyaltak tovább Tiszamenosszal. Végül azonban, amikor megijedtek a perzsa hadsereg közeledésétől, mégiscsak felkeresték Tiszamenoszt, és egyezkedni kezdtek vele. Tiszamenosz a spártaiak megváltozott magatartása láttán kijelentette, hogy csak akkor teljesíti a kérésüket, ha testvére, Hégiasz is megkapja a spártai polgárjogot, az övéhez hasonló feltételekkel.
34. Tiszamenosz ezzel a követelésével Melampusz példáját utánozta, ha egyáltalán össze lehet hasonlítani a királyság és a polgárjog igényét. Egykor ugyanis őrület szállta meg az argoszi asszonyokat, és az argoszi férfiak pénzt ígértek Melampusznak, ha elmegy hozzájuk Püloszból és meggyógyítja asszonyaikat. Melampusz a gyógyítás fejében a fele királyságukat követelte, amiről az argosziak persze hallani sem akartak, és otthagyták Melampuszt. Az asszonyok körében azonban egyre jobban pusztított a téboly, ezért a férfiak elhatározták, hogy teljesítik Melampusz kívánságát, s el is mentek hozzá. Ő azonban, látva az argosziak engedékenységét, még többet követelt, és kijelentette: csak akkor áll kötélnek, ha testvére, Biasz megkapja a királyság harmadrészét. Az argosziak, szorongatott helyzetükben, kénytelenek voltak ebbe is beleegyezni.
35. Ugyanígy jártak a spártaiak is. Akkora nagy szükségük volt Tiszamenoszra, hogy minden követelését teljesítették. Így lett spártai polgár és jóspap az éliszi Tiszamenosz, és valóban öt nagy győzelemhez segítette a lakedaimóniakat. Rajta és testvérén kívül a spártaiak senkinek nem adtak polgárjogot. Az öt győzelem pedig a következő volt. Az elsőt Plataiai mellett aratták, a másodikat Tegeánál a tegeaiak és az argosziak felett, a harmadikat Dipaia városánál az arkadiaiak felett (a mantineiaiakat kivéve), a negyediket Iszthmosznál a messzéniaiak felett, az ötödiket Tanagra mellett az athéniak és az argosziak felett, s ez volt az utolsó győztes csatájuk.
36. Ezt a Tiszamenoszt hozták tehát magukkal a spártaiak, és ő mutatott be a nevükben áldozatot Plataiainál. Az áldozati előjelek azt ígérték, hogy akkor kedvez a harci szerencse a helléneknek, ha a védekezésre szorítkoznak, akkor azonban nem, ha átkelnek az Aszóposzon és ők indulnak támadásra.
37. De Mardoniosznak, aki a csata előtt szintén áldozatot mutatott be, ugyancsak azt mondták az előjelek, hogy a helyzete nem akkor alakul kedvezően, ha ő kezdi az ütközetet, hanem akkor, ha a védekezésre szorítkozik. Mardoniosz is hellén módra végeztette az áldozati szertartást, és jóspapja az éliszi Hégészisztratosz, a Telliada család egyik legtekintélyesebb tagja volt. Ez a Flégészisztratosz egykor sok bajt okozott a spártaiaknak, ezért elfogták, megkötözték, és ki akarták végezni. Kétségbeesett helyzetében – hiszen nemcsak az élete volt veszélyben, hanem a kivégzése előtt még szörnyű megkínzatás is várt rá – minden emberi képzeletet felülmúló cselekedetre szánta el magát. Fél lába egy megvasalt kalodába volt zárva, de valaki becsempészett hozzá egy kést, mire olyan tervet eszelt ki, melynél hátborzongatóbbat senki emberfia nem hallott. Kimérte, hogy mennyit kell levágnia a lábából, hogy kiszabadíthassa a kalodából, s annyit le is vágott belőle. Minthogy börtönét szigorúan őrizték, nyílást vágott a falba, majd elindult Tegea felé, és úgy menekült el. Éjjel úton volt, nappal némán lapult az erdőben. S habár a lakedaimóniak mindenfelé nagy buzgalommal keresték, a harmadik éjszaka eljutott Tegeába. Maguk a spártaiak is megdöbbentek ettől a hihetetlen bátorságtól, hiszen ott látták a láb levágott darabját, magát a férfit viszont nem tudták elfogni. Így menekült meg tehát akkor a lakedaimóniak kezéből Hégészisztratosz, és lelt menedéket a lakedaimóniakkal nem éppen barátságos viszonyt tartó Tegeában. Később, mikor a sebe begyógyult, falábat faragtatott magának, és nyíltan hangoztatta, hogy mennyire gyűlöli a lakedaimóniakat. Végül azonban mégiscsak vesztét okozta a gyűlölködése, mert amikor Zakünthoszban áldozati szertartást végzett, a spártaiak elfogták és megölték.
38. Hégészisztratosz halála azonban később következett be, jóval a Plataiai mellett vívott ütközet után. Az Aszóposznál ő végezte az áldozati szertartást, amiért nem csekély jutalmat kapott Mardoniosztól. Rendkívüli buzgalommal igyekezett, mert egyaránt tüzelte a spártaiak iránti gyűlölet és a nyereségvágy. Az áldozat azonban nem ígért kedvező előjeleket a csata kimenetele felől sem a perzsáknak, sem a velük lévő helléneknek (akiknek megvolt a maguk külön jósa a leukaszi Hippomakhosz személyében). Közben a túloldalon álló hellénekhez újabb és újabb csapatok érkeztek, és haderejük állandóan gyarapodott. A thébai Timagenidész, Herpüsz fia ekkor azt tanácsolta Mardoniosznak, hogy őriztesse a kithairóni hágókat, mert azokon naphosszat özönlenek a hellének, akik közül így sokat foglyul ejthetne.
39. Amikor Timagenidész ezt a tanácsot adta, már nyolc napja állt egymással szemben a két sereg. Mardoniosz belátta, hogy hasznos a javaslat, és az éjszaka beálltával elküldte a lovasságát a Plataiaihoz vezető kithairóni hágókhoz, amelyeket a boiótiaiak Három Fejnek, az athéniak pedig Tölgyfejnek neveznek. S nemhiába küldte oda a lovasokat, mert ötszáz teherhordó jószágot zsákmányoltak, amelyek a Peloponnészoszról élelmet szállítottak a hellén seregnek, s éppen ereszkedtek lefelé a síkságra. A lovasok elfogták a szállítmányt kísérő embereket is. Amikor a perzsák a zsákmány birtokába jutottak, vad öldöklésbe kezdtek, nem kímélve jószágot-embert, s amikor belefáradtak a gyilkolásba, közrefogták, ami megmaradt a szállítóoszlopból és Mardoniosz táborába vitték.
40. Ez után a kaland után két napig tétlenül vesztegeltek, mert egyik fél sem akart ütközetet nyitni. Közben ugyan a barbárok előnyomultak az Aszóposzig, hogy csatára ingereljék a helléneket, de a folyón egyik sereg sem kelt át. Mardoniosz lovassága állandó rajtaütésekkel nyugtalanította a helléneket. A thébaiak nagyon be akarták bizonyítani, hogy milyen hősiesek és milyen hűséges szövetségesei a médeknek, ezért gyakran kezdeményeztek kis csetepatékat, amelyekből olykor súlyosabb összecsapás lett, és a perzsák meg a médek is beavatkoztak.
41. Tíz napon át azonban csak ilyen kis csetepaték estek meg, más nem történt. Tizenegyedik napja néztek egymással farkasszemet a seregek Plataiainál, s közben a hellén haderő létszáma állandóan növekedett, amikor Mardoniosz végre megelégelte a tétlenséget. Tanácskozásra ült hát össze Mardoniosz, Gobrüasz fia Artabazosszal, Pharnakész fiával (Xerxész nem sok perzsát becsült, őt azonban igen), és kifejtették a véleményüket. Artabazosz úgy nyilatkozott, hogy sürgősen hagyják el a tábort, vonuljanak el és húzódjanak Thébai falai mögé, ahol nagy élelemkészleteket halmoztak fel az emberek és az állatok ellátására, ott várjanak szép csendben, s közben munkálkodhatnak céljuk elérésén. Van elég pénzzé vert vagy megmunkálatlan aranyuk, nem kevés ezüstjük és ivóserlegük, ne takarékoskodjanak velük, küldjenek dús ajándékokat elsősorban azoknak a helléneknek, akik vezető szerepet játszanak egy-egy városban, s ezek majd az ajándék fejében lassan lemondanak a szabadságukról, a perzsák pedig nem kényszerülnek rá, hogy egy ütközet kockázatát vállalják. A helyzetet tehát ő is úgy ítélte meg, mint a thébaiak, s olyan ember módjára beszélt, aki nagyon is jól sejti az eljövendő eseményeket. Mardoniosz álláspontja azonban sokkal indulatosabb és féktelenebb volt. Kijelentette, hogy semmiféle megegyezésre nem hajlandó. A perzsa sereg – mondta – sokkal erősebb, mint a hellén, ezért haladéktalanul össze kell csapni az ellenséggel, és nem szabad engedni, hogy még több hellén gyűljön össze, mint amennyi már eddig is összejött. Hégészisztratosz jóslataival – folytatta – nem kell törődni, nincs értelme kikényszeríteni a kedvező előjeleket, hanem bátran meg kell kezdeni az ütközetet, amúgy igazi perzsa módra.
42. Mardoniosznak senki nem mondott ellent, így hát az ő javaslata győzött, mert hát a király őrá bízta a sereg vezetését és nem Artabazoszra. Nyomban összehívatta a seregrészek vezéreit és az ott lévő hellén csapatok parancsnokait, és megkérdezte tőlük: tudnak-e olyan jóslatról, amely szerint a perzsákra pusztulás vár Hellaszban. Az összehívottak hallgattak, mert vagy nem tudtak ilyen jóslatról, vagy tudtak, de tanácsosabbnak tartották nem említeni. Mardoniosz kijelentette: "Minthogy ti vagy nem tudtok semmit, vagy nem mertek beszélni, én mondom el, amit tudok. Igenis létezik egy jóslat, amely megjövendölte, hogy ha a perzsák megtámadják Hellaszt és kirabolják a delphoi templomot, utána valamennyien elpusztulnak. Mi azonban ismerjük ezt a jóslatot, ezért nem is közelítünk a templomhoz, s meg sem próbáljuk kifosztani, éppen ezért nem fenyeget bennünket a pusztulás veszélye. Ezért hát örülhettek mind, akik a perzsák ügyét pártoljátok, mert le fogjuk győzni a helléneket!" Így beszélt Mardoniosz majd kiadta a parancsot, hogy készüljenek fel és mindent rendezzenek el, mert másnap hajnalban megvívják az ütközetet.
43. Én úgy tudom, hogy az a jóslat, amely Mardoniosz szerint a perzsákról szólt, valójában nem a perzsákra, hanem az illürök és az enkheleuszok seregére vonatkozott. Van azonban Bakisznak egy jóslata, amely csakugyan erre az ütközetre utal:

Thermódón partján, Aszóposz dúsfüvü rétjén 
gyűlík a hellén had, s zúg barbár harci kíáltás; 
s rendelt sorsa felett, nagy számban hullik az íjas méd, 
mivel itt rácsap pusztító végzete napja.

Tudomásom szerint tehát ez a jóslat utalt a perzsákra, valamint néhány jósvers, amelyek Muszaiosztól származnak. A Thermódón folyó pedig Tanagra és Gliszasz között folyik.
44. Mardoniosz tehát a jóslatok után tudakozódott, majd buzdító szavakat intézett a seregéhez. Leszállt az éj, az őrszemek elfoglalták helyüket. Késő éjszaka volt, csend honolt mindkét táborban, az emberek mélyen aludtak, amikor odalovagolt a hellén őrökhöz Alexandrosz, Arnüntasz fia, a makedónok vezére és királya, és kijelentette, hogy beszélni akar a hadvezérekkel. A legtöbb őr a helyén maradt, de néhányan a vezérekhez siettek, s odaérve jelentették, hogy a méd táborból egy lovas jött, aki semmit nem mond, csak néven nevezi a hadvezéreket és követeli, hogy beszélhessen velük.
45. Ennek hallatára a hadvezérek nyomban az őrhelyre siettek. Amikor odaértek, Alexandrosz így szólt hozzájuk: "Athéni férfiak, amit most hallotok, azt tartsátok titokban, és Pauszaniasz kivételével senkinek ne mondjátok el, mert különben halál fia lennék. Nem is beszélnék veletek, ha nem aggódnám Hellasz sorsáért. Mert őseim révén magam is hellén vagyok, és nem szívesen látnám, ha Hellasz szolgasággal cserélné fel a szabadságát. Tudjátok meg tehát, hogy Mardoniosz és serege semmiképpen sem tud kedvező jósjelekhez jutni, különben rég megkezdték volna már az ütközetet. Most azonban Mardoniosz úgy döntött, hogy nem törődik a jósjelekkel, s hajnalban megindítja a támadást. Azt hiszem, attól fél, hogy minél tovább vár, annál nagyobb lesz a seregetek. Így készüljetek. S ha Mardoniosz mégis elhalasztaná az ütközetet, csak várjatok türelmesen, mert néhány napra van már csak élelme. És ha majd a háború úgy ér véget, ahogy kívántátok, gondoljatok rám és szabadítsatok ki, hiszen én a hellének érdekében szántam rá magam erre a veszedelmes lépésre, s azért mondtam el nektek Mardoniosz döntését, nehogy készületlenül érjen benneteket a barbárok támadása. Én a makedón Alexandrosz vagyok." Így szólt, aztán visszalovagolt a perzsa táborba a maga csapatához.
46. Az athéni vezérek a sereg jobbszárnyára siettek, és elmondták Pauszaniasznak, amit Alexandrosztól hallottak. Pauszaniaszt meghökkentette a hír, mert nagyon félt a perzsáktól, és a következőket mondta: "Nos, ha ma hajnalban elkezdődik az ütközet, legjobb lesz, ha az athéniak állnak fel a perzsákkal szemben, mi pedig a boiótiaiakkal vesszük fel a harcot és azokkal a hellénekkel, akik most veletek állnak szemközt. Ti ismeritek a médeket és harcmodorukat, mert harcoltatok velük Marathónnál, mi azonban nem ismerjük, nem tapasztaltuk meg őket. Spártai ember méddel nem harcolt még, boiótiaival és thesszaliaival viszont annál inkább. Vegyük hát fel a fegyvereket, s ti jöjjetek át erre a szárnyra, mi pedig átmegyünk a balszárnyra." Szavaira az athéniak ezt felelték: "Már amikor megtudtuk, hogy ti álltatok fel a perzsákkal szemben, akkor is azt akartuk javasolni, amit most te tanácsolsz, de féltünk, hogy nem tetszik majd az indítványunk. Örülünk, hogy most ti magatok is ezt mondjátok és készségesen teljesítjük, amit javasoltok."
47. Mindkét fél egyetértésével kora hajnalban helyet cseréltek. A boiótiaiak azonban észrevették a helycserét s megjelentették Mardoniosznak, aki erre gyorsan megváltoztatta a hadrendjét, s a perzsákat megint a lakedaimóniakkal szemben sorakoztatta fel. Pauszaniasz e hadmozdulat láttán rájött, hogy intézkedése nem maradt titokban, így a spártaiakat visszarendelte a jobbszárnyra, mire Mardoniosz az övéit a balszárnyra.
48. Mindkét fél elfoglalta tehát a korábbi helyét, Mardoniosz pedig követet küldött a spártaiakhoz a következő üzenettel: "Lakedaimóni férfiak! Azt állítják rólatok ennek a földnek a lakói, hogy ti mindenkinél bátrabban vagytok, s azzal dicsekednek, hogy sohasem futamodtok meg a harcból és nem hagyjátok el a csatasort, hanem helytálltok és vagy lekaszaboljátok az ellenséget, vagy ott haltok meg. De nem igaz a hír! Hiszen még össze sem csaptunk, el sem jutottunk a közelharcig, ti máris meghátráltok, elhagyjátok a csatasort, az athéniakra bízzátok az első rohamot, magatok pedig a rabszolgáinkkal szemben sorakoztok fel. Amit tettetek, nem vall bátor emberre. Csalódtunk bennetek. A hírverés alapján azt vártuk, hogy hírnököt küldtök hozzánk, és megüzenitek, hogy kihívjátok a perzsákat külön viadalra, amit mi el is fogadtunk volna. De úgy látjuk, hogy helyette egyenesen elbújtok előlünk. Nos, mivel ti nem hívtatok ki bennünket, kihívunk mi benneteket. Vívjon egymással párviadalt két azonos létszámú csapat: a hellének nevében a leghíresebbek– azaz ti –, a barbárok nevében pedig mi! Ha a többi csapat küzdelmére is szükség lesz, ám harcoljanak azok is, de csak akkor, ha mi már összemértük az erőnket. Ha viszont abban állapodunk meg, hogy csak mi csapunk össze, akkor vívjuk végig a harcot, és amelyik fél felülkerekedik a másikon, annak a seregét nyilvánítsák győztesnek."
49. A követ átadta az üzenetet, majd várt egy darabig, de midőn egyetlen szó választ sem kapott, visszatért és megjelentette Mardoniosznak, hogy hogyan járt. Mardoniosz nagyon megörült, mert azt hitte, máris ölébe hullott a győzelem, úgyhogy megindította lovasságát a hellének ellen. A rohamozó lovasok nyíl- és dárdazáporukkal nagy veszteségeket okoztak az egész hellén seregnek, őket ugyanis nemigen érte el fegyver, mivel lóháton ültek. Azonkívül bemocskolták és eltömték a Gargaphia-forrást, amelyből a hellén sereg az ivóvizet merítette. A forrás mellett ugyan csak a lakedaimóniak táboroztak, a többi hellén helye messzebb volt, Aszóposznál, mégis mindenki ebből a forrásból hordta a vizet, mert az ellenséges íjászok és lovasok miatt a közeli Aszóposzból nem lehetett vizet venni.
50. Ebben a helyzetben, amikor a hadsereget az ellenség elvágta az ivóvíztől és lovastámadásokkal zaklatta, a hellén hadvezérek átmentek a jobbszárnyra Pauszaniaszhoz, hogy tanácskozzanak vele erről és más egyébről. Mert más bajok még a mondottaknál is jobban nyugtalanították őket. Kifogytak az élelemből, és bár elküldtek utánpótlásért a Peloponnészoszra, de az élelemszerzők útját elzárta az ellenség, és nem tudtak visszajutni a táborba.
51. A vezérek tanácsa úgy döntött, hogy ha a perzsák aznap nem támadnak, a hellének átvonulnak a szigetre, amely akkori táborhelyüktől, az Aszóposztól és a Gargaphia-forrástól tíz sztadionra van, Plataiai városánál. A sziget valójában a szárazföldön fekszik, mert egy folyó, amely a Kithairónról ered, két ágra oszlik lent, a síkon, a két ág mintegy három sztadionon át külön halad és csak azután egyesül. A folyó neve Óeroé, s a helybeliek szerint így hívták Aszóposz leányát. Ide akartak tehát átvonulni a hellének, hogy bőven legyen vizük és az ellenséges lovasság se zaklassa őket, mint itt, ahol szemközt állnak egymással. Úgy döntöttek, hogy éjszaka, a második őrségváltáskor indulnak el, nehogy a perzsák észrevegyék, amint elvonulnak és a lovasságot a nyakukra küldjék. Azt is elhatározták, hogy mihelyt megérkeznek arra a helyre, amelyet Óeroé, Aszóposz leánya, a Kithairónról aláfolyva két ággal körülölel, még azon az éjszakán elküldik a sereg felét a Kithairónhoz, hogy felvegyék az élelmiszer-szállítókat, akiknek útját állta az ellenség.
52. A hadvezérek tehát így döntöttek, de a sereg aznap még sokat szenvedett a perzsa lovasság nem szűnő rajtaütéseitől. Mikor aztán lenyugodott a nap, a lovasok támadásai is elültek, és az éjszaka beálltával eljött az indulásra kijelölt időpont. A sereg zöme felöltötte fegyvereit és elvonult, de nem a kijelölt hely felé igyekeztek, hanem örömükben, hogy megszabadulhatnak az ellenséges lovasság zaklatásaitól, Plataiai városába tartottak. Araikor a Plataiai melletti Héraszentélyhez értek, amely húsz sztadionra van a Gargaphia-forrástól, itt, a templom mellett lerakták a fegyvereiket.
53. A sereg egyik része tehát a Héra-szentély mellett telepedett le. Pauszaniasz csak azt látta, hogy elhagyták a tábort, parancsot adott hát a lakedaimóniaknak, hogy vegyék fel fegyvereiket, menjenek a többiek után, mert azt hitte, hogy a csapatok a megbeszélt helyre vonulnak. Az összes spártai vezér kész volt engedelmeskedni Pauszaniasznak, csak Amompharetosz, Poliadész fia, a pitanéiak11 vezére nem, aki kijelentette, hogy ő nem fut el az idegenek elől és nem hoz szégyent Spártára, s különben sem értette ezeket az intézkedéseket, mert az előző tanácskozáson nem volt ott. Pauszaniasznak és Eurüanaxnak nem tetszett Amompharetosz engedetlensége, s még kevésbé, hogy Arnompharetosz makacssága miatt sorsára kell hagyniuk az egész pitanéi csapatot. Mert ha itt hagyják őket és úgy járnak el, ahogy a többi hellénnel megállapodtak, magát Amompharetoszt és a csapatát is a biztos pusztulásnak teszik ki. Ezen rágódva nem indították útnak a lakedaimóni sereget, hanem megpróbálták meggyőzni Amompharetoszt, hogy ostobaságot követ el, ha makacskodik.
54. Amíg ezek Amompharetosszal győzködtek, aki egyedül maradt hátra a tegeaiak és lakedaimóniak közül, az athéniak így jártak el. Nyugodtan vártak a helyükön, mert jól ismerték a lakedaimóniakat, hogy mást mondanak, mint amit gondolnak. Amikor a hellén tábor felkerekedett, lovast küldtek a lakedaimóniakhoz, hogy nézze meg, egyáltalán szándékukban áll-e indulni, vagy eszük ágában sincs elvonulni, s kérdezze meg Pauszaniasztól, hogy ők, az athéniak mit tegyenek.
55. A lovas hírnök odaérkezve látta, hogy a lakedaimóniak nem mozdultak el a helyükről és a vezérek hevesen vitatkoznak. Amikor ugyanis Eurüanax és Pauszaniasz megpróbálta rávenni Amompharetoszt, hogy ne vakmerősködjön és ne maradjon itt egyedül az összes lakedaimóni közül, Amompharetosz makacsul kitartott, ezért hát a vita éles szóváltássá fajult. Ekkor érkezett meg az athéni küldött. Amompharetosz két kézzel megragadott egy követ, odavágta Pauszaniasz lába elé, és azt kiáltotta, hogy ezzel a kaviccsal ő arra szavaz, hogy nem hátrál meg az idegenek előtt (idegeneken a barbárokat értve). Pauszaniasz erre eszelősnek és őrültnek nevezte Amompharetoszt, amikor pedig az athéni követ feltette a rábízott kérdéseket, Pauszaniasz megparancsolta neki, hogy mondja el az athéniaknak a helyzetet, és kérje meg őket, hogy vonuljanak közelebb, az indulást illetően pedig alkalmazkodjanak a lakedaimóniakhoz.
56. A követ visszatért az athéniakhoz, a lakedaimóniak pedig még akkor is vitáztak, mikor felvirradt a hajnal. Ekkor Pauszaniasz, aki egészen addig nem mozdult a seregével, jelt adott az indulásra, mert szentül hitte, hogy ha a lakedaimóniak megindulnak, Amompharetosz sem marad ott – amiben igaza is lett –, s csapataival elvonult a dombokon át, utána pedig a tegeaiak is útra keltek. Az athéniak is felsorakoztak és elindultak, de nem arra, amerre a lakedaimóniak. A lakedaimóniak, a perzsa lovasságtól félve, a dombok gerincéhez és a Kithairón lejtőihez húzódva vonultak, az athéniak elkanyarodtak a síkság felé.
57. Amompharetosz kezdetben nem hitte, hogy Pauszaniasz elszánja magát és otthagyja őket, ezért ragaszkodott hozzá, hogy az emberei egy tapodtat se mozduljanak a csatasorból. Mikor azonban Pauszaniasz és csapatai mégiscsak elvonultak, azt hitte, hogy valóban cserbenhagyták, és gyorsan parancsot adott embereinek, hogy vegyék fel a fegyvereket, és elindult a többiek után. A fősereg pedig, amely már vagy tíz sztadiont tett meg, megállt a Moloeisz folyó mellett az Argiopion nevű helynél, ahol az eleusziszi Démétér személye van,12 hogy megvárja Amompharetosz csapatát. Azért álltak itt meg, hogy ha Amompharetosz és emberei mégsem jöttek volna utánuk, visszaforduljanak és segítsenek nekik. Amikor azonban megérkeztek Amompharetosz emberei, a perzsa lovasság teljes erővel rohamot indított. Mert a perzsa lovasok csak azt csinálták, amit mindig, s amikor látták, hogy üres a hely, ahol a hellének előző nap táboroztak, utánuk eredtek, és amikor utolérték őket, rájuk támadtak.
58. Mikor Mardoniosz megtudta, hogy a hellének az éjszaka elvonultak, és meggyőződött róla, hogy a táborhelyük csakugyan üres, magához hívatta a lariszai Thóraxot két testvérével, Eurüpülosszal és Thraszüdeiosszal, és így szólt hozzájuk: "Aleuasz fiai! Mit szóltok a látványhoz, hogy üres a tér? Ti vagytok a lakedaimóniak szomszédai, ti hajtogattátok folyvást, hogy a spártaiak sohasem futamodnak meg a csatából, és mesterei a hadviselésnek. A minap láthattátok, hogyan cseréltek helyet a csatasorban, most pedig mindnyájan tanúi vagyunk, hogy a múlt éjszaka megszöktek. Ezzel pedig bebizonyították, hogy amikor valóban bátor harcosokkal kell összemérni az erejüket, senkik és semmik, és csak a hellének között tűnnek ki, akik ugyancsak semmit sem érnek. Mivel nem ismeritek a perzsákat, szívesen megbocsátom nektek, hogy dicsértétek ezeket az embereket, hiszen róluk legalább tudtatok valamit. Artabazoszon azonban csodálkozom, hogy megrettent a lakedaimóniaktól, és félelmében azt a gyáva tanácsot adta, hogy hagyjuk itt táborhelyünket, vonuljunk vissza Thébai falai mögé és várjunk, amíg bekerítenek. Nem fogom elmulasztani, hogy ezt megjelentsem a királynak. De minderről alkalmunk lesz majd később is beszélni. Most az a fontos, hogy keresztezzük a hellének terveit. Addig kell üldöznünk őket, amíg a kezünkre nem kerülnek, s akkor majd meglakolnak mindazért, amit a perzsák ellen elkövettek."
59. Így szólt, aztán gyorsan átkelt a perzsákkal az Aszóposzon, és a hellének üldözésére indult, mert azt képzelte, hogy valóban elmenekültek előle. Valójában csak a lakedaimóniaknak és a tegeaiaknak voltak a nyomában, mert az athéniakat, akik a síkság felé vették útjukat, eltakarták előlük a dombok. Amikor a többi barbár csapatparancsnok észrevette, hogy a perzsák üldözik a helléneket, felszedték a hadi jelvényeket, és rohamra zúdultak, ahogy csak bírta a lábuk, nem törődve a renddel-fegyelemmel.
60. Teljes zűrzavarban és vad lármában rohantak, és azt hitték, hogy most végleg felmorzsolják a helléneket. Pauszaniasz azonban a perzsa lovasság támadásakor nyomban futárt küldött az athéniakhoz a következő üzenettel: "Athéni férfiak! A döntő ütközetben, amelyben elválik, hogy a hellének rabok lesznek vagy szabadok, bennünket, lakedaimóniakat és benneteket, athéniakat egyaránt cserbenhagytak a szövetségeseink, akik a múlt éjszaka elszöktek. De mi eldöntöttük, hogy mi a kötelességünk. Védekezni fogunk, amennyire erőnkből telik, és segítünk egymásnak. Ha az ellenséges lovasság rajtatok kezdte volna a támadást, nekünk és a Hellasz ügye mellett kitartó tegeaiaknak kellett volna a ti segítségetekre lennünk. Minthogy azonban miellenünk fordultak, méltányos, hogy ti segítsétek a legjobban szorongatott csapatokat. De ha ti magatok is nehéz helyzetben vagytok, legalább egyet tegyetek meg: küldjétek el legkiválóbb íjászaitokat, és mi azért is hálásak leszünk. Megtapasztaltuk, hogy ti voltatok a legelszántabbak ebben a háborúban, bízunk tehát benne, hogy meghallgatjátok kérésünket."
61. Az athéniak az üzenet hallatán azonnal felkerekedtek, hogy segítséget vigyenek a lakedaimóniaknak, és minden erejükkel támogassák őket. De alighogy elindultak, megtámadták őket azok a hellének, akik a király seregében velük szemben sorakoztak fel, s így nem tudtak segítséget vinni az oly nehéz helyzetben lévő lakedaimóniaknak, hiszen őket magukat is hevesen szorongatták. Így hát a lakedaimóniak és a tegeaiak, akik sosem szakadtak el tőlük, magukra maradtak. A lakedaimóni sereg, a könnyűfegyverzetűeket is beleszámítva, ötvenezer, a tegeai háromezer fegyverest számlált. Mielőtt Mardoniosz hadával összecsaptak volna, áldozatot mutattak be, de az előjelek kedvezőtlenek voltak, s közben sokan elestek és még többen megsebesültek soraikban, mert a perzsák összerakott pajzsokból valami védőműfélét emeltek, és amögül nyílzáporral árasztották el őket. A hellének oly szorongatott helyzetbe kerültek, és az áldozati előjelek is olyan kedvezőtlenek voltak, hogy Pauszaniasz Héra istennő plataiai személyéhez emelte orcáját és fohászkodva kérte az istennőt, hogy ne engedje reményeik meghiúsulását.
62. Szinte be sem fejezte a fohászt, amikor a tegeaiak előrerontottak a többiek közül és a barbárokra támadtak, s alighogy Pauszaniasz bevégezte könyörgését, az áldozatot bemutató lakedaimóniak előjelei kedvezőbbre változtak. A biztató jelektől felbátorodva az ellenségre támadtak, azok meg íjukat eldobván szintén megindultak feléjük. A küzdelem először a pajzsokból emelt védőfal mellett folyt, s amikor azt a hellének lerombolták, a Déméter-szentély közelében kezdődött ádáz csata. Az ide-oda hullámzó harc kézitusává változott, mivel a perzsák elragadták és összetörték a hellének dárdáit. A barbárok elszántságban és erőben ugyan nem maradtak el ellenfeleik mögött, de nem viseltek páncélt, és tapasztalatban, harci jártasságban sem vetekedhettek ellenfeleikkel. Egyesével, tízesével vagy még nagyobb csoportokban rohantak rá a lakedaimóniakra, akik halomra ölték őket.
63. Ahol fehér lován Mardoniosz harcolt s körülötte a válogatott ezer legvitézebb perzsa, ott támadtak a hellének a leghevesebben. Amíg Mardoniosz még élt, ellenálltak és védekeztek, és sok spártait levágtak. De mikor Mardoniosz meghalt és elesett seregének a legkiválóbb katonákból kiválogatott főereje is, a többiek megfordultak és elmenekültek a lakedaimóniak elől. Elsősorban azért szenvedtek vereséget, mert a ruhájuk fölött nem viseltek páncélt: könnyűfegyverzetben szálltak szembe a lakedaimóni nehézfegyverzetűekkel.
64. Beteljesedett a jóslat, és a spártaiak bosszút álltak Mardonioszon Leónidasz haláláért, s ekkor vívta meg az általunk ismert győztes csaták közül a legdicsőségesebbet Pauszaniasz, Kleombrotosz	Anaxandridész unokája. (Pauszaniasz elődeit már felsoroltam, amikor Leónidaszról beszéltem, mert ugyanazoktól az ősöktől származtak.) Mardonioszt egy Aeimnésztosz nevű előkelő spártai ember ölte meg. Ez az Aeimnésztosz jóval a perzsa háborúk után háromszáz harcos élén Sztenüklérosználl3 szembeszállt a messzéniai haderővel, és háromszáz katonájával együtt maga is elesett az ütközetben.
65. A perzsák tehát Plataiainál vereséget szenvedtek a lakedaimóniaktól. Ezután fejvesztetten menekültek a táborukba és a Thébai területén emelt faerődjükbe. Csodálom azonban, hogy, noha az ütközet Démétér ligete mellett zajlott le, egyetlen perzsáról sem derült ki, hogy belépett a ligetbe vagy ott halt meg. Pedig rengetegen estek el a templom mellett, a szent területen kívül. S úgy gondolom – ha a szent dolgokról egyáltalán szabad véleményt nyilvánítani –, hogy az istennő nem engedte be a perzsákat, mert Eleusziszban felgyújtották a szent templomát.
66. Így zajlott le tehát az ütközet. Artabazosz, Pharnakész fia már kezdetben sem helyeselte, hogy a király éppen Mardonioszt hagyta hátra Hellaszban, és már akkor is megpróbálta lebeszélni Mardonioszt az ütközetről, mégsem ért el semmit. Artabazosz, mivel Mardoniosz intézkedéseivel nem értett egyet, a következőképpen járt el. Nagyon jól tudta, hogyan fog végződni a csata, ezért mindjárt az összecsapás kezdetén megparancsolta a hozzá tartozó seregrésznek (amely nem kis haderő volt, hiszen mintegy negyvenezer emberből állt), hogy a hadrendet megtartva kövessék, ahova vezeti őket, és olyan gyorsan haladjanak, ahogyan ő. Ezt a parancsot adta tehát, majd látszólag az ütközetbe vezette hadát. De amint ment az úton, észrevette, hogy mindenhol menekülnek a perzsák, erre nem vezette tovább az övéit az addigi hadrendben, hanem visszafordult és futni kezdett velük, de nem a faerődbe, nem is a Thébai falai mögé, hanem Phókiszba, mert minél hamarabb el akart érni a Hellészpontoszhoz.
67. Artabazosz tehát arrafelé indult az embereivel. A király seregében szolgáló hellének pedig szándékosan rosszul harcoltak, kivéve a boiótiaiakat, akik sokáig csatáztak az athéniakkal. A médek pártján lévő thébaiak szintén nem csekély lelkesedéssel küzdöttek, és korántsem akarták kivonni magukat a harcból, így háromszáz legjobb vitézük esett el az athéniakkal szemben. Végül azonban ők is meghátráltak, és Thébai felé futottak, de nem azon az úton, amelyen már Ott menekült a perzsák és szövetségeseik fejvesztett tömege – az utóbbiak különben nem szálltak szembe az ellenséggel, és semmiféle haditettet nem hajtottak végre.
68. Számomra nyilvánvaló, hogy a barbárok sorsa teljes egészében a perzsák kezében volt, mert amikor meglátták, hogy a perzsák megfutamodtak, egytől egyig mind menekülni kezdtek, mielőtt egyáltalán összecsaptak volna az ellenséggel. Így hát az egész sereg futásnak eredt, kivéve a boiótiai és az egyéb lovasságot, amely nagy hasznára volt a futóknak, mert a menekülők mögött sorakozott fel és igyekezett feltartani az üldöző helléneket.
69. A győztes hellének pedig üldözték és gyilkolták Xerxész katonáit. Még javában folyt az öldöklés, amikor a Héra-szentélynél táborozó hellénekhez, akik nem vettek részt a csatában, eljutott az ütközet lezajlásának és a hellén csapatok győzelmének híre. Amikor ezt meghallották, csatarendbe sem álltak, hanem egyik részük a korinthosziakkal fent a hegyoldalon és a dombokon át kezdett rohanni a Démétér-szentély felé, másik részük pedig a megaraiakkal és a phliusziakkal a síkságot keresztülszelő kényelmesebb úton indult meg. De amikor a megaraiak és a phliusziak az ellenség közelébe értek, a thébai lovasok meglátták, hogy hadrendjük felbomlott, és Aszópodórosz, Timandrosz fia vezérletével megtámadták őket, hatszázukat megölték, a többit pedig a Kithairónig üldözték.
70. Ilyen értelmetlenül pusztultak el ezek. A perzsáknak és a velük menekülő tömegnek viszont, amely a faerődben próbált elbújni, sikerült még a lakedaimóniak odaérkezése előtt feljutnia a bástyákra, és amennyire lehetett, megerősítették a védműveket. Hamarosan megjelentek a lakedaimóniak, és heves küzdelem támadt a falak körül. Amíg az athéniak távol voltak, a barbárok sikeresen védekeztek és nagy fölényben voltak, mert a lakedaimóniak nem értettek a várostromhoz. De az athéniak megérkeztével megváltozott a helyzet: az athéniak hosszú és elszánt küzdelem után feljutottak a falra és rést ütöttek rajta, amelyen át aztán beözönlöttek a hellének. Először a tegeaiak jutottak be a fal mögé, ők ejtették zsákmányul Mardoniosz sátrát, és belőle sok más egyéb közt a lovak jászolát is, amely bronzból készült és elragadó darab volt. A jászolt a tegeaiak felajánlották Athéna Alea szentélyének, a többi holmit pedig hozzátették a közös hellén zsákmányhoz. A fal ledöntése után a barbárok között felbomlott a rend, senki nem gondolt már védekezésre, hanem nagy riadalomban összetorlódtak egy szűk téren, ahol több tízezer ember szorongott. A hellének akkora tömegmészárlást rendeztek, hogy az eredetileg háromszázezer főt számláló seregből alig háromezer ember maradt életben, leszámítva azt a negyvenezret, akiket Artabazosz elmenekített. A lakedaimóniak mindössze kilencvenegy spártait vesztettek, a tegeaiak tizenhat, az athéniak pedig ötvenkét embert.14
71. A barbárok közül a perzsa gyalogosok és a szaka lovasok küzdöttek a legbátrabban, és azt mondják, maga Mardoniosz volt a legkiválóbb harcos. A hellének közül pedig a tegeaiak is és az athéniak is nagyszerűen harcoltak, de a lakedaimóniak mindenkit felülmúltak vitézségben. Erre csak egy bizonyítékom van (mert mindegyik seregrész legyőzte a vele szemben állókat): a lakedaimóniak álltak a legerősebb oldalon, és ott kerekedtek fölül. Véleményem szerint a legvitézebb Arisztodémosz volt, akit szégyen és gyalázat ért, mert Thermopülainál háromszáz bajtársa közül egyedül maradt életben. Utána három spártai következett, Poszeidóniosz, Philoküón és Amompharetosz. Mégis, amikor szóba került, hogy ki volt a legnagyobb hős, a spártaiak úgy vélekedtek, hogy Arisztodémosz ugyan kitört a csatasorból és nagy tetteket hajtott végre, de az őt övező megvetés miatt nyilvánvalóan szándékosan kereste a halált, szinte mintha őrület szállta volna meg. Poszeidóniosz viszont úgy vitt végbe hőstetteket, hogy nem akart meghalni, így tehát nagyobb az érdeme, mint amannak. De talán csak az irigység beszélt belőlük. Mindenesetre a csatában elesettek mind megkapták a hősöknek kijáró tiszteletet, kivéve Arisztodémoszt, aki maga kereste a halált, ezért semmi ilyesféle megtiszteltetésben nem részesült.
72. A plataiai csatában tehát ezek szerezték a legnagyobb hírnevet. Kallikratész ugyanis nem az ütközetben halt meg. A hellén táborban – nemcsak a lakedaimóniak, hanem a többi hellén között is – tartották a legszebb küllemű férfinak. Mikor Pauszaniasz áldozatot mutatott be, Kallikratész ott ült a sorban, és egy nyílvessző fúródott az oldalába. A többiek harcba indultak, őt félrevitték, és kínosan haldokolva azt mondta a plataiai Arimnésztosznak: nem azt sajnálja, hogy Hellaszért hal meg, hanem azt, hogy nem harcolhatott és nem hajthatott végre olyan hőstetteket, amelyek méltóak lettek volna hozzá, és amelyekre annyira vágyott.
73. Azt mondják, az athéniak közül a Dekelcia községből való Szóphanész, Eutükhidész fia tűnt ki. Ennek a községnek a lakói, mint maguk az athéniak állítják, egyszer olyan tettet hajtottak végre, amely mindörökre hasznukra lett. Hajdanában ugyanis a Tündaridák hatalmas sereggel betörtek Attika földjére, hogy visszaszerezzék Helenát,15 és sorra feldúlták a községeket, hogy megtalálják az asszony rejtekhelyét. Ekkor egyesek szerint a dekeleiaiak igazították útba a Tündaridákat, mások szerint maga Dekelosz, mert haragudott a gőgös Thészeuszra, és mert aggódott az athéniak egész földje miatt. Elvezette őket Aphidnaiba, amelyet aztán egy Titakosz nevű ottani lakos a Tündaridák kezére játszott. E szolgálatuk jutalmaképpen a spártaiak felmentették a dekeleiaiakat az adófizetés alól, és az ünnepi játékokon mind a mai napig díszhely illeti meg őket. Amikor sok évvel később háború tört ki Athén és a peloponnészosziak között, a lakedaimóniak végigpusztították egész Attikát, de Dekeleiát megkímélték.
74. Ebből a községből származott tehát Szóphanész, aki a leghősiesebb volt az athéniak között. Kétféle dolgot is mesélnek róla. Az egyik történet szerint páncélja övén bronzlánccal odaerősített horgonyt viselt, s ha az ellenség közeledett, azt kivetette, hogy a csatasorból előretörő ellenfél ne tudja kimozdítani a helyéből. Ha pedig az ellenség megfutamodott, felvette a horgonyt és az üldözésre indult. Egy másik változat szerint – amely teljesen eltér az előzőtől – nem a páncéljához erősítette a bronzhorgonyt, hanem a szüntelenül forgatott és soha le nem tett pajzsán szerepelt a horgony.
75. Szóphanésznak egy másik dicső tettet is tulajdonítanak. Amikor az athéniak Aigina városát ostromolták, párbajra hívta és megölte az argoszi Eurübatészt, az öttusaversenyek egyik győztesét. De bármilyen kiváló hős volt, őt is elérte a végzet: jóval később Leagrosszal, Glaukón fiával együtt az athéniak egyik hadvezére lett, és megölték az édónok a Daton melletti aranybányákért vívott csatában.16
76. Közvetlenül azután, hogy a hellének Plataiainál legyőzték a barbárokat, átszökött hozzájuk egy asszony az ellenség táborából: a perzsa Pharandatésznak, Teaszpisz fiának az ágyasa. Amikor megtudta, hogy a perzsák vereséget szenvedtek és a hellének győztek, magához vette szolgálóleányait, felöltötte legszebb ruháját és arany ékszereit, és elhajtatott a lakedaimóniakhoz, akik még akkor sem teltek be az öldökléssel, s leszállván a szekérről, elébük járult. Amikor látta, hogy a parancsokat Pauszaniasz osztogatja, akinek nevét és nemzetségét gyakran hallotta emlegetni, mindjárt felismerte, átölelte térdét, és így könyörgött hozzá: "Spárta királya! Oltalomért fordulok hozzád, ments meg engem a rabszolgaságtól. Már eddig is segítettél nekem azzal, hogy megsemmisítő csapást mértél ezekre a barbárokra, akik sem istent, sem daimónt nem tisztelnek. Kósz szigetén születtem, atyám Hégétoridész, Amagorasz fia, s ott a szigeten erőszakkal kerített hatalmába a perzsa." Az asszony szavaira így válaszolt Pauszaniasz: "Bízzál bennem, asszony, nincs mitől tartanod, ha valóban oltalomért jöttél hozzám, s ha valóban a kószi Hégétoridész leánya vagy, mert egész Kószon ő az én legkedvesebb vendégbarátom." Ezzel a jelen lévő eplioroszok17 gondjaira bízta az asszonyt, majd Aiginára küldte, mert oda kívánkozott.
77. Az asszony jövetele után beállítottak a mantineiaiak, de addigra az ütközetnek már vége volt. Lesújtva vették tudomásul, hogy nem vehettek részt a csatában, és azt mondták, hogy a késésért büntetést érdemelnének. Mikor megtudták, hogy a médek egy része Artabazosszal együtt elmenekült, a nyomukba akartak eredni, és egészen Thesszaliáig üldözni akarták őket, de a lakedaimóniak nem engedték el őket. Így hát hazatértek, és vezéreiket száműzetéssel sújtották. Az élisziek még náluk is később érkeztek, ugyanolyan leverten tértek haza, mint a mantineiaiak és ők is száműzték a hadvezéreiket. Ennyit a mantineiaiakról és az élisziekről.
78. Plataiainál az aiginaiak között harcolt Pütheasz fia, Lampón, az aiginaiak egyik vezető embere. A csata után nagy hévvel beállított Pauszaniaszhoz, és aljas kegyeletsértésre akarta rábírni, mert így beszélt hozzá: "Kleombrotosz fia, emberfeletti hőstettet hajtottál végre, megadta neked az isten, hogy megmentsd Hellaszt, és ezzel nagyobb dicsőséget szereztél, mint bármelyik hellén, akit ismerünk. De fejezd be a művet, hogy hírneved még fényesebben ragyogjon, s hogy soha többé egyetlen barbár se merészelje bántani a hellént. Amikor Leónidasz Thermopülainál elesett, Mardoniosz és Xerxész levágatta a fejét és póznára tűzette. Cselekedj te is így, és magasztalni fog minden spártai és minden hellén! Mert ha karóba húzatod Mardoniosz holttestét, megbosszulod nagybátyád, Leónidasz halálát is."
79. Lampón azt hitte, hogy javaslata tetszeni fog Pauszaniasznak, de Pauszaniasz így válaszolt: "Aiginai barátom, köszönöm, hogy jóindulattal vagy irántam, de a tanácsodat nem fogadhatom el. Először az egekig magasztaltál engem, a nemzetségemet, a művemet, aztán a porba taszítottál, amikor azt javasoltad, hogy legyek hullagyalázó, mert szerinted azzal növekszik a hírnevem. Az ilyen tett nem illik a hellénekhez, hiszen még a barbárokat is megvetjük érte. Inkább soha nem akarom kivívni az aiginaiak elismerését, sem más olyan emberekét, akiknek az effélék tetszenek. Beérem vele, ha a spártaiak helyeslik tetteimet és szavaimat. Ami pedig azt illeti, hogy bosszuljam meg Leónidasz halálát, nos, szerintem az volt az ő elégtétele, hogy a számtalan megölt ellenséggel megadtuk a tisztességet neki és a többi hősnek, akik Thermopülainál elestek. Téged pedig figyelmeztetlek rá, hogy többet ne gyere hozzám ilyen beszéddel, és ne zaklass ilyen tanáccsal. Örülj neki, hogy ezúttal büntetlenül távozhatsz!"
80. Lampón e válasz hallatára gyorsan eltűnt. Ezután Pauszaniasz hírnökökkel közhírré tétette, hogy a zsákmányhoz senki ne nyúljon, és elrendelte, hogy az értékesebb tárgyakat a helóták hordják össze egy helyre. A helóták szétszéledtek a táborban s találtak is arannyal és ezüsttel díszített sátrakat, gazdagon aranyozott és ezüstözött ágyakat, aranykorsókat, -kelyheket és egyéb edényeket, társzekerekre rakott zsákokat, megtömve arany- és ezüstedényekkel. A szanaszét heverő holttestekről leszedték a karpereceket, a nyakláncokat, az aranydíszes kardokat, a tarka ruhákra azonban ügyet sem vetettek. Sok értéktárgyat elloptak és eladtak az aiginaiaknak, de amit nem tudtak elrejteni, azt beszolgáltatták. Nem egy aiginai ekkor vált vagyonos emberré, mert az aranyat a bronz árában vették meg a helótáktól.
81. Az összegyűjtött zsákmány egytizedét félretették a delphoi istennek, s abból állították fel a szentélyben azt a tripuszt18, amely egy háromfejű bronzkígyón áll, mindjárt az oltár közelében. Egytizedét tették félre az olümposzi istennek, abból lett Zeusz tíz pékhüsz magas fogadalmi bronzszobra, s egytizedét az iszthmoszi istennek, amelyből Poszeidón hét pékhüsz magas szobra lett. Ennyit tettek félre a zsákmányból, a többit pedig szétosztották a harcosok között, s ki-ki érdeme szerint kapott belőle. Így osztották szét a perzsák ágyasait, arany- és ezüstkincseit, teherhordó jószágait. Hogy mennyit kaptak azok, akik a plataiai csatában különösen kitüntették magukat, nem tudom, de meg vagyok győződve róla, hogy kaptak. Pauszaniasznak mindenesetre tízszeres részt tettek félre és adtak mindenből: asszonyból, lóból, talantonból, tevéből és a többi zsákmányból.
82. Mesélik, hogy a következő eset történt. Amikor Xerxész elmenekült Hellaszból, az egész felszerelését Mardonioszra hagyta. A csata után Pauszaniasz megszemlélte Mardoniosz arannyal, ezüsttel és tarka szőnyegekkel ékesített sátrát, majd megparancsolta a perzsa pékeknek és szakácsoknak, hogy főzzenek neki olyan lakomát, amilyent Mardoniosznak rendeztek. Azok teljesítették a parancsot, Pauszaniasz közben végignézte az arannyal és ezüsttel díszített, drága párnákkal borított kereveteket, a gazdag arany- és ezüstberakással ékesített asztalokat, a csodálatosan feltálalt ételeket, és elámult az elébe táruló nagyszerű látványon. Majd a tréfa kedvéért megparancsolta a saját szolgáinak, hogy készítsenek ők is lakomát, persze spártai módra. Azok is elkészültek, s a két lakoma merőben más volt. Pauszaniasz nevetni kezdett, magához hívatta a hellének vezéreit, s amikor megjelentek, így szólt hozzájuk: "Hellén férfiak! Azért hívattalak benneteket, hogy megmutassam nektek, milyen ostoba a médek uralkodója: dúskál minden földi jóban, mégis idejött hozzánk, hogy elvegye tőlünk a mi szegényes javainkat!" A hagyomány szerint Pauszaniasz ezt mondta a hellén hadvezetőknek.
83. A plataiaiak még jóval később is arannyal, ezüsttel s egyéb értékekkel teli ládákat találtak. Amikor a csontvázakról levált már a hús, s a plataiaiak összehordták egy helyre a csontokat, találtak egy olyan koponyát, amely egyetlen csontból állt, és nem volt rajta varrat, továbbá egy felső és alsó állkapcsot, amelyekben a metsző-, illetve őrlőfogakat egyetlen összenőtt csont alkotta, de akadt olyan csontváz, amelynek nagysága elérte az öt pékhüszt.
84. A csata utáni napon Mardoniosz holtteste eltűnt, de hogy ki vitte el, azt nem tudom. Sok emberről, különféle népek fiairól mondják, hogy ők temették el, és hogy Artontésztól, Mardoniosz fiától gazdag jutalmat kaptak érte. Nem tudtam pontosan kideríteni, hogy ló vitte el és tette sírba Mardoniosz holttestét. Némelyek szerint egy Dionüszophanész nevű epheszoszi ember tette. Elég az hozzá, hogy így került sírba Mardoniosz holtteste.19
85. Miután a hellének Plataiainál felosztották a zsákmányt, minden város külön temette el a maga halottait. A lakedaimóniak három tömegsírt ástak. Az elsőbe kerültek az ifjak,20 köztük Poszeidóniosz, Amompharetosz, Philoküón és Kallikratész, a másodikba a többi spártai, a harmadikba a helóták. Ezeket tehát így temették el. A tegeaiak külön helyen, de egyetlen közös sírban földelték el elesett katonáikat, szintúgy az athéniak, és a megaraiak és phliusziak is ugyanígy tették sírba azokat, akiket az ellenséges lovasság megölt. Ezek a sírok valóban színültig megteltek halottakkal, de a többi plataiai síremlék csak üres domb. Úgy hallottam, azok a városok emelték őket, amelyek távol maradtak a csatától, mert nem akartak ők sem szégyenben maradni a későbbi nemzedékek előtt. Ilyen például az is, amelyet az aiginaiak sírdombjának neveznek: ezt tudomásom szerint tíz évvel az ütközet után emeltette az aiginaiak kérésére a plataiai Kleadész, Autodikosz fia, az aiginaiak vendégbarátja.
86. A hellének tehát eltemették Plataiaiban halottaikat, majd haditanácsot tartottak, és úgy döntöttek, hogy elvonulnak Thébai alá, és követelik a médpártiak kiadatását, elsősorban Timagenidészét és Attaginoszét, akik a médpártiak vezetői voltak, s addig nem vonulnak el, amíg el nem foglalják a várost. Meghozták hát a határozatot, és a csatát követő tizenegyedik napon Thébai alá vonultak, körülzárták a várost és követelték az említett személyek kiszolgáltatását. De mert a thébaiak megtagadták kérésük teljesítését, a hellének végigdúlták a város környékét és ostromolni kezdték a falakat.
87. A hellének megállás nélkül pusztították a környéket, ezért a huszadik napon Timagenidész így szólt a thébaiakhoz: "Thébai polgárai! Mivel a hellének szilárdan eltökélték, hogy nem hagyják abba az ostromot, amíg el nem foglalják a várost vagy ti nem adtok a kezükre bennünket, ne szenvedjen miattunk tovább Boiótia földje. Ha csak pénz kell nekik, és a mi kiadatásunk követelését csak ürügyként használják, akkor elégítsétek ki őket az állampénztárból (hiszen mi nem egyedül, hanem az állam egyetértésével támogattuk a médeket), ha azonban miattunk ostromolják a várost, akkor önként a kezükre adjuk magunkat, hogy ítélkezzenek felettünk." A thébaiak igen hasznosnak és ésszerűnek tartották Timagenidész javaslatát, és nyomban megüzenték Pauszaniasznak, hogy hajlandók kiszolgáltatni őket.
88. Miközben a feltételekről tárgyaltak, Attaginosznak sikerült megszöknie, mire a thébaiak elfogták helyette a fiait, Pauszaniasz azonban szabadon engedte őket, mondván, hogy a fiúkat nem teheti felelőssé apjuk médbarátságáért. A thébaiak azt hitték, hogy a többi kiadott személynek alkalma lesz védekezni, és megvesztegetéssel elsimíthatják majd az ügyet. Pauszaniasz azonban gyanította, hogy mire készülnek: a kiadatás után elbocsátotta Thébai alól az egész szövetséges hadsereget, a kiadott személyeket pedig Korinthoszba vitette és kivégeztette. Ez történt tehát Plataiaiban és Thétaiban.
89. Artabazosz, Pharnakész fia miután elmenekült Plataiaiból, nagy utat tett meg. Megérkezett Thesszaliába, az ott lakók vendégszeretően fogadták, s mivel mit sem tudtak a plataiai eseményekről, a sereg többi része felől kezdtek kérdezősködni. Artabazosz azonban tudta, hogy ha elmondja a csatáról a teljes igazságot, vesztét okozhatja magának is és a seregének is, mert úgy vélte, hogy az egész nép rájuk rontana, ha megtudná, mi történt. Ilyen meggondolásból nem közölte a valóságot a phókisziakkal sem, és a thesszaliaiaknak is ezt mondta: "Amint látjátok, thesszaliai férfiak, nagyon sietek Thrákiába, mert fontos feladatot bíztak rám és embereimre, amelyet igyekszem minél hamarabb teljesíteni. Maga Mardoniosz és a serege a nyomomban jár, csak várjatok őket, mert hamarosan megérkeznek. Fogadjátok őt vendégszeretettel, és legyetek mindenben a segítségére, nem fogjátok megbánni." Így beszélt, aztán gyorsan felkerekedett és seregét a legrövidebb belső úton Thesszalián és Makedónian keresztül elvezette Thrákiába. Mire Büzantionba ért, a sereg egy részét elvesztette, mert sok emberét megölték a thrákok, és sokkal végzett az éhség meg a kimerültség. Büzantionban azután hajóra szállt, és visszatért Ázsiába.
90. Ugyanazon a napon, amelyen a perzsák csatát vesztettek Plataiainál, vereséget szenvedtek az ióniai Mükalénál is.21 Amikor ugyanis a hellén hajóhad a lakedaimóni Leutükhidész vezetésével Déloszon állomásozott, felkereste őket a szamoszi Lampón, Thraszüklész fia, valamint Athénagorasz, Arkhesztratidész fia és Hégészisztratosz, Arisztagorasz fia. A szamosziak titokban küldték őket, hogy ne tudjanak róla sem a perzsák, sem Theomésztór, Androdamasz fia, akit a perzsák Szamosz türaunoszává tettek meg. Amikor a követek megjelentek a hadvezérek előtt, Hégészisztratosz hosszú és minden részletre kiterjedő beszédben kifejtette, hogy ha az iónok megpillantják a helléneket, azon nyomban elpártolnak a perzsáktól, s a barbárok nem lesznek képesek az ellenállásra. De ha mégis ellenállnának, a hellének akkor is olyan gazdag hadizsákmányt szerezhetnek, amilyenhez foghatót sehol máshol. A közösen tisztelt isteneik nevében felszólította a szövetségeseket, hogy mentsék meg a hellének egy törzsét a szolgaságtól, szabadítsák fel őket és űzzék el a barbárokat. Ha pedig – fejezte be szavait Hégészisztratosz – a hellének arra gyanakodnának, hogy ők, a szamosziak valami cselt szőnek, a követek hajlandók túszként a hajókon maradni.
91. A szamoszi küldött olyan hosszan és nyomatékosan kérlelte őket, hogy Leutükhidész – akár mert előjelet akart kapni, akár egy isten vezérelte – megkérdezte tőle: "Mi a neved, szamoszi barátom?" Az megmondta, hogy Hégészisztratosz,22 Leutükhidész nem is hagyta tovább beszélni, hanem így kiáltott: "Szamoszi barátom, jó előjelnek tekintem a nevedet. Mielőtt azonban tengerre szállnátok, te és a társaid esküdjetek meg, hogy a szamosziak hűséges szövetségeseink lesznek."
92. Kívánságát azonnal teljesítették: a szamosziak hűséget esküdtek a helléneknek és ünnepélyesen szövetséget kötöttek egymással. A két másik követ elhajózott, de Hégészisztratoszt Leutükhidész ott tartotta, mert nevét kedvező előjelnek vélte. A hellének aznap ott maradtak, majd másnap áldozatot mutattak be, amelynél kedvező jósjelek mutatkoztak. A jóslatkérő szertartást Déiphonosz, Euéniosz fia végezte, aki az Ión-öböl partján fekvő Apollóniából származott.
93. Ennek a Déiphonosznak az apjával, Euéniosszal egykor igen különös eset történt. Apollóniában van egy juhnyáj, amelyet a Napistennek szenteltek. Napközben a Khón folyó mellett legeltetik, mely a Lakmón-hegységből ered, s Apollónián keresztülfolyva Órikosz kikötője mellett ömlik a tengerbe. Éjjelenként a város leggazdagabb és legtekintélyesebb polgáraiból választott férfiak őrzik a nyájat, s a szolgálatok egy évig tart. Apollónia lakói valamely jóslat szavára nagy becsben tartják ezeket a juhokat, amelyeket éjszakára egy barlangba terelnek, a várostól távol. Nos, egyszer, amikor Euéniosz volt a nyáj őrzője, egy éjszaka elaludt, s a barlangba behatolt tizenkét farkas és szétszaggatott úgy hatvan birkát. Euéniosz felébredt, felfedezte, hogy mi történt, de titokban tartotta és nem szólt róla senkinek, mert azt tervezte, hogy Új állatokat vesz az elpusztultak helyébe. Az apollóniaiak előtt azonban nem maradt titokban a dolog. Mikor megtudták, hogy mi történt, törvényszék elé állították Euénioszt, amiért őrködés közben elaludt, és a szeme világának elvesztésére ítélték. Miután azonban Euénioszt megvakították, nem szaporodott a nyáj és nem hozott a föld termést. Elküldtek tehát Dódónába és Delphoiba, és megkérdezték a jóspapokat, mi lehet a bajok oka. A válasz így hangzott: az apollóniaiak igazságtalanul jártak el, amikor megvakították Euénioszt, a nyáj szent őrzőjét, mert azokat a farkasokat maguk az istenek küldték. Nem is szabadítják meg őket a bajoktól addig, amíg nem adnak Euéniosznak olyan elégtételt, amilyent kíván. Ha megadják, akkor ők, az istenek is megajándékozzák Euénioszt, úgy, hogy sok ember boldognak fogja őt mondani.
94. Így hangzott a jósda válasza. Az apollóniaiak azonban titokban tartották, és megbízták néhány polgártársukat, hogy ügyesen intézzék el a dolgot. Ezek pedig a következőképpen jártak el. Felkeresték Euénioszt, leültek mellé egy padra, s mindenféléről beszélgettek vele, majd, szerencsétlen sorsára terelve a szót, kifejezték szánakozásukat. Feltűnés nélkül így irányították a beszélgetést, s végül megkérdezték, hogy milyen elégtételt fogadna el Apollónia lakóitól azért, amit elkövettek ellene. Euéniosz, aki nem tudott a jóslatról, azt válaszolta, hogy szeretné megkapni két polgár birtokát (meg is nevezte őket), amelyek a legértékesebbek egész Apollóniában, meg azt a házat, amely szerinte a legszebb a városban. Ha ezeket megkapná, beérné ennyivel, és megbocsátana az apollóniaiaknak. Ezt mondta, de beszélgetőtársai a szaván fogták, és így szóltak hozzá: "Euéniosz, megkapod mindezt Apollónia lakóitól, kárpótlásul megvakításodért, mert a jóslat is így rendeli." Nagy haragra gerjedt erre Euéniosz, mert a válaszból tudta meg, hogy becsapták. Mindazonáltal a város polgárai megvették és nekiajándékozták, amit kívánt. Ekkor pedig látnoki tehetség szállta meg Euénioszt, és híres jós lett.
95. Ennek az Euéniosznak a fia volt tehát az a Déiphonosz, akit a korinthosziak hoztak magukkal, s aki az egész sereg jóspapja lett. Olyasmit is hallottam azonban, hogy ez a Déiphonosz nem volt Euéniosz fia, csak hencegett vele, méghozzá azért, hogy egész Hellaszban megélhessen jóspapként.
96. Miután a hellének kedvező áldozati jeleket kaptak, elindultak hajóhadukkal Déloszról Szamoszra. Megérkezve horgonyt vetettek Kalamiszánál, az ottani Héra-szentély mellett, és felkészültek a tengeri csatára. A perzsák a hellének közeledésének hírére ugyancsak a szárazföld felé hajóztak, a phoinikiai hajók nélkül, amelyeket hazaküldtek. Haditanácson eldöntötték, hogy nem bocsátkoznak tengeri ütközetbe, mert úgy látták, hogy erejük meg sem közelíti az ellenfélét. A szárazföldhöz azért hajóztak, hogy megsegíthesse őket a Mükalénál tartózkodó perzsa sereg, amelyet Xerxész hagyott hátra Iónfa védelmére. Ez a sereg hatvanezer főt számlált, s Tigranész volt a vezére, akinél vonzóbb küllemű és daliásabb férfi egész Perzsiában nem akadt. A perzsa hajóhad parancsnokai úgy döntöttek, hogy – bízva a szárazföldi sereg segítségében – partra vonják a hajókat, majd bekerítik védősánccal, amely az embereknek is biztos menedéke lesz.
97. Így határoztak, majd elindultak. Elhajózva az Istennők mükaléi temploma mellett,23 megérkeztek Gaiszónhoz és Szkolopoeiszhoz, ahol az eleusziszi Démétér egyik szentélye áll. (Ezt Philisztosz, Pasziklész fia építtette, amikor Neileósszal, Kodrosz fiával elindult, hogy megalapítsa Milétoszt.) Itt partra vonták a hajókat, kövekből és fatörzsekből védősáncot húztak köréjük – erre a célra gyümölcsfákat is kivágtak –, s a védőművet nagy oszlopokkal erősítették meg. Így készültek fel az ostromra és a győzelemre, mert mindkét dologra biztosan számítottak.
98. Mikor a hellének megtudták, hogy a barbárok elvitorláztak a szárazföld felé, nagyon bosszankodtak, s egy ideig nem tudták, mitévők legyenek, hazatérjenek-e, vagy elhajózzanak a Hellészpontoszhoz. Végül úgy döntöttek, hogy egyiket sem teszik, hanem maguk is elindulnak a szárazföld felé. Felszerelkeztek csapóhidakkal és minden olyan eszközzel, amely a tengeri ütközethez szükséges, és eleveztek Mükaléhoz. Elértek a perzsa tábor közelébe, de egyetlen hajó sem szállt velük szembe, s ekkor hirtelen felfedezték a partra vont és védősánccal körülvett hajókat, valamint azt, hogy a parton csatarendbe sorakozva nagy szárazföldi sereg áll. Leutükhidész olyan közel evezett hajójával a parthoz, amennyire csak lehetett, és egy hírnökkel a következőket kiáltatta át az iónoknak: "Ión férfiak, akik halljátok szavaimat, figyeljetek rám, mert a perzsák úgysem értik, mit beszélek. Ha megkezdődik az ütközet, gondoljatok először a szabadságra, majd arra, hogy a jelszavunk: »Hébé«. És ezt mondjátok meg azoknak is, akik nem hallják szavaimat." Leutükhidésznek ezzel a felhívással ugyanaz volt a célja, mint Themisztoklésznak az Artemiszionnál. Mert ha szavait nem értik meg a barbárok, sikerül elpártolásra bírnia az iónokat, ha megértik, bizalmatlanná válnak hellén szövetségeseikkel.
99. Miután Leutükhidész felszólítása elhangzott, a hellének a parthoz hajóztak, kiszálltak és felsorakoztak az ütközetre. Amikor a perzsák meglátták a hellének harci készülődését, s megtudták, hogy mire biztatták az iónokat, mindenekelőtt lefegyverezték a szamosziakat, mert gyanakodtak rájuk, hogy a hellének pártján vannak. Amikor ugyanis a barbár hajók Szamoszra vitték azokat az athéni hadifoglyokat, akiket Xerxész katonái Attikában elfogtak, a szamosziak kiváltották őket, s minden szükséges felszereléssel ellátva visszaküldték Athénba. Ezért aztán magukra vonták a perzsák gyanakvását, hiszen Xerxésznek ötszáz ellenségét szabadították ki. A perzsák úgy rendelkeztek, hogy a milétosziak őrizzék a Mükalé magaslataira vezető hágókat, mert ők ismerik a legjobban a vidéket. Az igazi céljuk azonban az volt, hogy a helléneket eltávolítsák a táborból. Ilyen óvintézkedéseket tettek a perzsák az iónokkal szemben, mert sejtették róluk, hogy az első alkalommal átállnak az ellenséghez. Majd egymáshoz illesztett pajzsokból védőpalánkot formáltak.
100. A hellének a harci előkészületek befejeztével megindultak a barbárok ellen. Miközben meneteltek, elterjedt köztük egy hír, és a parton egy hírnökpálcát láttak heverni. A hír, amely elterjedt köztük, arról szólt, hogy a hellének Boiótiában csatát vívtak és legyőzték Mardoniosz seregét. Számos bizonyíték szól amellett, hogy az eseményeket az égiek irányítják, mert bár Mükalénál ugyanazon a napon ütköztek meg, mint Plataiainál,24 a híre mégis eljutott a hellénekhez, és bátorságot öntött a szívükbe, úgyhogy még elszántabban vállalták a veszélyt.
101. Az is hasonlóság volt a két ütközet között, hogy mindkettő az eleusziszi Démétér személye mellett zajlott le. Plataiainál –elint említettem már – a Démétér-szentély közvetlen közelében folyt a harc, és ugyanígy történt Mükalénál is. S az a hír is a valóságnak megfelelő időben jött, hogy a hellének Pauszaniasz vezetésével győzelmet arattak, mert Plataiainál délelőtt, Mükalénál pedig este vívták meg az ütközetet. Később derült ki, amikor a hellének pontosan utánaszámoltak, hogy a két ütközet ugyanannak a hónapnak ugyanazon a napján történt. A hellének a hír megérkezése előtt szorongtak, és nem is annyira a maguk, mint Hellasz sorsáért aggódtak, ha Mardoniosz végzetes csapást mér földjükre. Amikor meghallották a jó hírt, elszántabban és lendületesebben indultak támadásra, mert tudták, hogy a győzelem díja a Hellészpontosz és a szigetek lesznek.
102. Az athéniak és a mellettük felsorakozott csapatok – vagyis az egész haderőnek mintegy a fele – a tengerparti sík területen törtek előre, a lakedaimóniaknak és a velük lévő egységeknek szakadékos, hegyes terepet kellett megkerülniük, s mialatt megtették a kerülő utat, a másik szárnyon megkezdődött a küzdelem. Amíg a perzsák pajzsokból emelt védőpalánkja szilárdan állt, szívósan védekeztek, egyenrangú ellenfelekként. Mikor azonban az athéniak és a velük harcoló csapatok, egymást buzdítva, nagyobb rohamot intéztek ellenük – mert azt akarták, hogy ne a lakedaimóniaknak, hanem nekik jusson a győzelem –, a hadi helyzet gyökeresen megváltozott. Az athéniak áttörték a pajzsokból emelt védőpalánkot és elözönlötték a perzsákat, akik feltartották ugyan a támadást és egy ideig még ellenálltak, de aztán visszavonultak a sáncaik mögé. Az athéniak, a korinthosziak, a sziküóniak és a troizéniak azonban – mert ebben a sorrendben álltak a csatasorban – a nyomukban voltak, és ők is behatoltak a sánc mögé. A barbárok pedig, miután a sáncukat is elfoglalták, nem gondoltak már a védekezésre, hanem fejvesztetten menekültek, csak a perzsák nem, akik kis csoportokba tömörülve harcoltak a sáncon benyomuló hellénekkel. A perzsa vezérek közül kettő elmenekült, kettő elesett. Artauntész és Ithamithrész, a hajóhad két parancsnoka elmenekült, Mardontész és a szárazföldi sereg fővezére, Tigranész ott végezte be életét a harcmezőn.
103. A perzsák még küzdöttek, mikor megérkeztek a lakedaimóniak és szövetségeseik, és végleg eldöntötték a győzelmet. A hellének is sok embert veszítettek, főként a sziküóniak, akiknek elesett a vezére, Perilaosz. A méd seregben lévő szamosziak, akiket a perzsák lefegyvereztek, már a csata kezdetén látták, hogy a hadiszerencse a támadóknak kedvez, ezért minden tőlük telhető módon támogatták a helléneket. A többi ión, látva a szamosziak példáját, maga is cserbenhagyta a perzsákat és a barbárok ellen fordult.
104. A perzsák a maguk érdekében bízták a milétosziakra a hágók őrizetét, hogy ha vereséget szenvednének – ami meg is történt –, a vezetésükkel felmehessenek a biztonságot jelentő mükaléi magaslatokra. Részben ezért állították ide a milétosziakat, részben azért, hogy eltávolítsák őket a táborból, és ott ne okozhassanak felfordulást. A milétosziak azonban a kapott parancsnak éppen az ellenkezőjét tették, és a menekülő perzsákat olyan utakra kalauzolták, amelyeken visszakerültek az ellenség közé, s végük ők – a milétosziak – bizonyultak a legádázabb ellenségeiknek, mert valósággal tömegmészárlást rendeztek köztük. Így lázadt fel Iónia másodszor is a perzsák ellen.
105. Ebben a csatában a hellének soraiban az athéniak harcoltak a legbátrabban, köztük is Hermolükosz, Euthoinosz fia, az ismert ökölvívó. Ez a Hermolükosz később Athén és Karüsztosz háborújában a karüsztoszi Kürnosz mellett vívott csatában esett el, és Geraisztosz közelében van eltemetve. Az athéniak után a korinthosziak, a troizéniak és a sziküóniak tűntek ki az ütközetben.
106. A hellének tehát a legtöbb barbárt lemészárolták, részben a harcban, részben menekülés közben, majd felgyújtották a sáncot és a hajókat, lehordták a partra a zsákmányt, amely közt kincsekkel tele ládákat is találtak. A sánc és a hajók felégetése után visszatértek Szamoszra, és ott tanácskozni kezdtek az iónok áttelepítéséről, hogy a birtokukba tartozó hellén területek közül melyikre költöztessék át őket, hiszen Ióniát át kell engedniük a barbároknak. Világos volt előttük ugyanis, hogy sokáig nem őrködhetnek Iónia biztonsága fölött, márpedig ha már nem őrzik őket, semmi biztosíték sincs rá, hogy a perzsák nem állnak bosszút az iónokon elpártolásukért. A peloponnészosziak azt javasolták, hogy azoktól a hellénektől, akik együttműködtek a perzsákkal, vegyék el a kikötővárosaikat, s azokba telepítsék át az iónokat. Az athéniaknak azonban nem tetszett az a terv, hogy kiürítsék Ióniát, s hogy a peloponnészosziak döntsenek az ő befolyásuk alatt lévő területek sorsáról, így aztán erélyes tiltakozásukra a peloponnészosziak visszavonták az indítványt. Ezután a hellének szövetségi szerződést kötöttek a szamosziakkal, a khiosziakkal, a leszbosziakkal meg a többi szigetlakóval, akik a küzdelemben velük harcoltak, és eskü alatt megígértették velük, hogy kitartanak az egyezség mellett és nem pártolnak el. Az esküvétel után elhajóztak a Hellészpontoszhoz, hogy lerombolják a hidakat, mert azt hitték, hogy még épek. Ezért mentek a Hellészpontoszhoz.
107. Az a néhány barbár, akinek sikerült elmenekülnie és feljutnia a mükaléi magaslatokra, elindult Szardisz felé. Útközben Maszisztész, Dareiosz fia, aki maga is ott harcolt az elvesztett csatában, gyalázni kezdte a hadvezért, Artauntészt, és többek között azt is a szemébe vágta, hogy hadvezér létére asszonyoknál is gyávábban viselkedett, s minden büntetést megérdemel, mert a királyi házra oly nagy hajt hozott. (A perzsáknál a legnagyobb sértésnek számít, ha valakit az asszonyoknál is gyávábbnak mondanak.) Artauntész egy darabig hallgatta a gyalázkodást, de aztán kardot rántott és rárontott Maszisztészra, hogy végezzen vele. A halikarnasszoszi Xeinagorasz, Praxilaosz fia azonban éppen Artauntész mögött állt, úgyhogy meglátta, mit akar. Átkarolta Artauntészt, a földre vetette, s közben Maszisztész testőrei is rárohantak. Ennek a Xeinagorasznak aztán nemcsak Maszisztész volt hálás, hanem maga Xerxész is, hiszen megmentette a testvére életét. A király azzal jutalmazta meg őt, hogy kinevezte egész Kilikia kormányzójává.25A menekülés közben ezen az egy eseményen kívül semmi más nem történt, és a barbárok szerencsésen megérkeztek Szardiszba.
108. Amióta a király elvesztette a tengeri ütközetet és elmenekült Athénból, folyvást Szardiszban időzött. Beleszeretett Maszisztész feleségébe, aki ugyancsak abban a városban volt. Üzeneteket küldözgetett az asszonynak, de nem tudta megnyerni, erőszakhoz pedig mégsem akart folyamodni, hiszen Maszisztész a fivére volt; az asszony alighanem azért is maradt állhatatos, mert tudta, hogy erőszakra nem fog sor kerülni. Xerxész nem látott más megoldást, ezért elhatározta, hogy fiát, Dareioszt összeházasítja ennek az asszonynak és Maszisztésznak a leányával, mert azt hitte, így majd közelebb juthat céljához. Nagy pompával megülték hát a házasságot, majd Xerxész megtért Szuszába. Miután pedig megérkezett, és befogadta a palotájába Dareiosz fiatal feleségét, nem törődött többé Maszisztész feleségével, hanem Új szenvedély kerítette hatalmába, s beleszeretett Artauntéba – ez volt a neve Maszisztész leányának, Dareiosz feleségének –, és nála aztán sikerrel járt.
109. Idő múltán azonban lelepleződött az ügy, mégpedig a következő módon. Amésztrisz, Xerxész felesége egy nagy, tarka palástot szőtt a királynak, amelyre ránézni is bűvölet volt. Xerxész megörült az ajándéknak, magára öltötte, s abban kereste fel Artauntét. És mert nagyon meg volt elégedve, felszólította az asszonyt, hogy a gyönyör fejében kívánjon tőle bármit, amit csak akar, mert ő meg fogja adni. Az asszony pedig– mivel a végzet halsorsot szánt neki és az egész családjának – megkérdezte Xerxésztől: "Valóban megadod, amit kívánok?" A király pedig, aki mindenre gondolt, csak a palástra nem, megismételte, sőt esküvel megerősítette ígéretét. Alighogy megesküdött, az asszony nagy merészen a palástot kérte ajándékul. Xerxész mindent elkövetett, hogy lebeszélje, és ne kelljen odaadnia a palástot, mert rettegett Amésztrisztől, hogy a felesége bizonyságot szerez a házasságtörésről, amit már addig is gyanított. Ígért neki városokat, aranyhegyeket, egy egész hadsereget, amellyel csak ő rendelkezne – mert Perzsiában egy hadsereg roppant nagy ajándéknak számít. Az asszony azonban makacsul kitartott a kérése mellett, így hát kénytelen-kelletlen odaajándékozta neki a palástot. Artaunté nagyon megörült az ajándéknak, magára öltötte és büszkélkedett vele.
110. Amésztrisz hamarosan megtudta, hogy a palást Artauntéhoz került. Amikor azonban tudomást szerzett az ügy előzményeiről, gyűlölete Artauntéról az anyjára fordult, és mert szentül hitte, hogy mindenről Maszisztész felesége tehet, elhatározta, hogy tönkreteszi az asszonyt. Megvárta a díszlakomát, amelyet évente egyszer rendeznek, a király születésnapján; ezt a perzsák a tükta szóval jelölik, és hellén nyelven "tökéletest" jelent. Ezen a napon a király balzsammal megkeni a fejét és ajándékot oszt a nép között.26 Ezt a napot várta meg hát Amésztrisz, és akkor arra kérte Xerxészt, hogy ajándékozza neki Maszisztész feleségét. A király szörnyű véteknek tartotta volna, hogy kiszolgáltassa testvére feleségét, aki ebben az ügyben különben is teljesen ártatlan volt. Világosan látta ugyanis, hogy mi a célja az asszonynak ezzel a kéréssel.
111. Amésztrisz azonban makacsul kitartott a kívánsága mellett, úgyhogy a király végül, nagyon kelletlenül bár, de teljesítette az asszony óhaját, mert a perzsáknál az a törvény, hogy a király ezen a születésnapi lakomán egyetlen kérést sem utasíthat vissza, s kiszolgáltatta neki Maszisztész feleségét, mondván, hogy tegyen vele, amit akar. Majd magához hívatta a testvérét, és így szólt hozzá: "Maszisztész, te Dareiosz fia és az én testvérem vagy, s még azon kívül is derék ember. Nem élhetsz együtt ezután azzal az asszonnyal, aki a feleséged, de helyette feleségül adom hozzád a leányomat, s legyen ő a te asszonyod. És ne tartsd meg magad mellett a mostani feleséged, mert én nem helyeslem." Maszisztész elképedt a hallottakon, és így válaszolt: "De uram, hogyan parancsolhatsz nekem olyan kegyetlenséget, hogy így bánjak a feleségemmel? Hiszen ő nekem fiúkat szült – mind ifjúvá értek már –, és leányokat, akik közül az egyiket te magad adtad feleségül a tulajdon fiadhoz. Azt akarod, hogy azt az asszonyt, akit szívemből szeretek, elbocsássam, és a te leányodat vegyem feleségül? Nagy megtiszteltetés nekem, hogy a leányod kezére méltatsz, de én egyik kívánságodnak sem tudok eleget tenni. Ne is kényszeríts rá! Majd akad férj a leányodnak, aki semmivel sem hitványabb nálam, nekem pedig engedd meg, hogy továbbra is feleségem mellett éljek." Ezt válaszolta Maszisztész, de Xerxész haragra gerjedve így szólt: "Márpedig, Maszisztész, minden Úgy fog történni, ahogy én akarom! Csakhogy most már nem kapod meg a leányomat, de az asszonyoddal sem élhetsz tovább együtt. Majd megtanítalak rá, hogy elfogadd, amit kívánok!" Maszisztész erre csak ennyit válaszolt: "Még nem semmisítettél meg, uram!", és eltávozott a palotából.
112. Miközben Xerxész a testvérével beszélt, Amésztrisz magához rendelte a király testőreit, és megparancsolta nekik, hogy csonkítsák meg Maszisztész feleségét. Levágatta és a kutyák elé dobatta az asszony két mellét, az orrát, a fülét és az ajkát úgyszintén, kivágatta a nyelvét is, majd hazaküldte az iszonyú módon megkínzott asszonyt.
113. A mit sem sejtő Maszisztész valami nagy csapás rossz előérzetével rohant haza. Mikor meglátta a megcsonkított feleségét, tanácskozott a fiaival, majd ezekkel – és nyilván másokkal is – elindult Baktriába, hogy fellázítsa a tartományt és nagy bajt hozzon a királyra. Azt hiszem, el is érte volna célját, ha idejében eljut a baktrioszok és a szakák közé, akik körében nagy népszerűségnek örvendett, mert egykor helytartó volt Baktriában. Xerxész azonban tudomást szerzett szándékáról és utána küldött egy csapatot, amely fiaival és kísérőivel együtt lemészárolta. Ez Xerxész szerelmének és Maszisztész halálának a története.
114. A Mükalétól a Hellészpontoszhoz tartó hellének, akiknek útját a szembefúvó szelek akadályozták, horgonyt vetettek a Lektosz mellett. Innen aztán továbbvitorláztak Abüdoszhoz, s látniuk kellett, hogy a hidak megsemmisültek, noha azt hitték, hogy még állnak, és tulajdonképpen azért hajóztak Abüdoszhosz, hogy lerombolják őket. A Leutükhidészt kísérő peloponnészosziak ekkor úgy döntöttek, hogy visszatérnek Hellaszba. Az athéniak viszont, akiknek Xanthipposz volt a vezére, azt tervezték, hogy ott maradnak, s megpróbálják elfoglalni a Kherszonészoszt.27 Így hát az előbbiek Útra keltek, az athéniak pedig átkeltek Abüdoszból a Kherszonészoszra, és ostromolni kezdték Szésztoszt.
115. Amikor az emberek meghallották, hogy a hellének megjelentek a Hellészpontosznál, a környék minden városából Szésztoszba sereglettek, mert annak a falai voltak a legerősebbek azon a vidéken. Köztük a perzsa Oiobazosz is, aki magával vitte a hidak kötélzetét. A várost lakói, az aiolok védték, de perzsák és más szövetségesek is segítették őket.
116. Xerxésznek ezt a tartományát a perzsa Artauktész kormányozta, aki kegyetlen és elvetemült ember volt. A tulajdon királyát is becsapta, mert amikor Xerxész Athén ellen vonult, fondorlatos módon elrabolta Elaiuszból a Próteszilaosznak, Iphiklosz fiának felajánlott kincseket. A kherszonészoszi Elaiuszban van ugyanis Próteszilaosz sírja, egy szent berek közepén, s a személyben töméntelen kincset, arany-, ezüst- és bronzserleget, drága ruhát és sok más fogadalmi ajándékot halmoztak fel. Artauktész mindezt egyenesen a király hozzájárulásával rabolta el. Mert becsapta Xerxészt, a következő szavakat intézve hozzá: "Uram, van itt egy ház: egy hellén emberé, aki sereggel tört be a te földedre, s ezért, méltán, halállal lakolt. Kérlek, add nekem ezt a házat, hadd lássa mindenki, hogy a te földedet nem lehet büntetlenül megtámadni." Ezekkel a szavakkal rávette Xerxészt, hogy ajándékozza neki a házat, mert a király nem is sejtette, hogy mi az igazi célja. Mikor Artauktész azt állította, hogy Próteszilaosz fegyverrel támadott a király földjére, arra a minden perzsában szilárdan élő hitre gondolt, hogy egész Ázsia az ő népük és mindenkori uralkodójuk birtoka. Artauktész, midőn kérése teljesült, Elaiuszból Szésztoszba szállíttatta a kincseket, és megparancsolta, hogy szántsák fel és vessék be a szent liget földjét, s valahányszor Elaiuszba ment, a személyben asszonyokkal közösült.28 Mikor az athéniak ostromolni kezdték a várost, Artauktészt ez teljesen készületlenül érte, álmában sem fordult meg, hogy a hellének itt felbukkanhatnak, annyira váratlanul törtek rá.
117. Az ostrom azonban sokáig elhúzódott, késő őszre járt az idő, s az athéniak nyugtalankodtak a hosszú távollét miatt, s egyre kevésbé reménykedtek az ostrom sikerében, arra kérték hát vezéreiket, hogy vezessék őket haza. A vezérek azonban hallani sem akartak róla, és kijelentették, hogy amíg be nem veszik a várost vagy az athéni nép határozata vissza nem hívja őket, addig nem mozdulnak. Így aztán a katonák beletörődtek a helyzetbe.
118. Közben a falak mögött az ostromlottakat a legszörnyűbb éhínség sanyargatta, megfőzték az ágyaik bőrszíjfonadékait és azt ették meg. Végül abból is kifogytak, s ekkor Artauktész, Oiobazosz meg a többi perzsa leereszkedett a hátsó falon, ahol az ostromlók gyűrűje a leggyengébb volt, és elmenekült. Másnap hajnalban aztán a kherszonészosziak a bástyákról leintegettek az athéniaknak, úgy adták tudtukra, hogy mi történt, majd feltárták a kapukat. Az athéni sereg nagyobb része az elmenekültek üldözésére indult, a többiek pedig megszállták a várost.
119. Oiobazosz Thrákiába menekült, ahol a thrák apszinthioszok elfogták, és népük szokásai szerint feláldozták istenüknek, Pleisztórosznak, kíséretének tagjaival pedig más módon végeztek. Artauktészt és társait, akik későbben menekültek el, az athéniak utolérték az Aigoszpotamoi folyó túlsó oldalán. Sokáig védekeztek, egy részük elesett, de a többit élve elfogták. A hellének megkötözve Szésztoszba vitték foglyaikat, akik között ott volt Artauktész és a fia is.
120. A kherszonészosziak elbeszélése szerint ezután a következő csoda történt. Az egyik őr halat sütött, s a halak a tűzön csapkodni és ugrándozni kezdtek, mintha akkor fogták volna ki őket a vízből. A többiek odasereglettek, s körben állva bámulták a furcsa jelenséget, Artauktész pedig, meglátván a csodát, odakiáltott a halakat sütő katonának: "Ne félj a csodajeltől, athéni idegen, mert nem neked szól, hanem nekem. Így adja tudtomra az elaiuszi Próteszilaosz, hogy bár halott és bebalzsamozva fekszik,29 az istenek segítségével meg tud büntetni azért a bűnért, amelyet elkövettem ellene. Ezért én most felajánlok száz talanton váltságot az istennek a kincsekért, amelyeket szentélyéből elraboltam, és kétszáz talantont magamért és a fiamért az athéniaknak, ha mindkettőnket életben hagynak." Ez az ígéret azonban nem hatott az athéni hadvezérre, Xanthipposzra, mert Elaiusz lakói követelték Artauktész kivégzését a Próteszilaosz ellen elkövetett bűnéért, és a hadvezér is velük egy véleményen volt. Elvitték hát Artauktészt arra a földnyelvre, ahonnan Xerxész hidat veretett (mások szerint a Madütosz városa felett emelkedő dombra), és ott egy deszkára szögezve felfeszítették, fiát pedig a szeme láttára halálra kövezték.
121. Az athéniak ezután a zsákmánnyal megrakodva visszatértek Hellaszba, és magukkal vitték a hidak köteleit is, hogy áldozati adományként elhelyezzék őket a személyekben. Ebben az évben egyéb esemény nem történt.30
122. Ennek a felfeszített Artauktésznak az őse volt Artembarész, aki egykor javaslattal állt a perzsa főemberek elé, s javaslata akkora tetszést aratott, hogy Kürosz elé terjesztették. "Mivel Zeusz – mondták – a fő hatalmat a perzsáknak, az emberek feletti uralmat pedig, megdöntvén Asztüagész uralmát, neked adta, Kürosz, egyezz bele, hogy elhagyjuk ezt a szűkös és zord vidéket, ahol most lakunk, s valami kellemesebb hazát keressünk magunknak. Sok ilyen terület van a szomszédságunkban, de távolabb is. Foglaljuk el valamelyiket, s mindjárt még jobban csodálnak bennünket az emberek. Hiszen egy uralkodásra termett néphez ilyen tett méltó. S mikor kínálkozna erre jobb alkalom, mint most, amikor hatalmunk oly sok népre, egész Ázsiára kiterjed?" Kürosz végighallgatta a javaslatot, és meg sem lepődött rajta, csak annyit mondott, hogy tegyék meg. De arra is figyelmeztette őket, hogy csak akkor kezdjenek hozzá, ha tudomásul veszik, hogy azon túl nem ők fognak uralkodni másokon, hanem mások őrajtuk. Mert puha földön puha emberek teremnek, s nincs a világon olyan föld, amely egyszerre hozna pompás gyümölcsöket meg jó katonákat is. A perzsák pedig belátták, hogy Kürosznak igaza van és elálltak a tervtől, mert inkább akartak urak lenni egy terméketlen földön, semmint termékeny síkságokon mások szolgái.

Utószó

Az ókori görögség érdeklődését a múlt eseményei iránt elsősorban a követendő példaképek keresése ébresztette fel. Az ősök nagy tetteinek utánzása azonban csak akkor válhatott lehetővé, ha akadtak olyan egyének vagy közösségek, amelyek azok emlékét kezdetben a szájhagyomány útján, később írott formában fenntartották. Így születtek meg a hősmondák és a hősköltemények, majd valamivel később a "Genealógiák" (Genealógiai), a mitikus ősöktől származtatott nemesi családok elbeszélő részletekkel színezett családfái.
Hasonló igény vezetett a történetírás megszületéséhez is. Itt azonban már valami másról, valami többről volt szó. Már nemcsak a nagy egyéniségek teljesítményei tarthattak számot az utókor érdeklődésére, hanem fontossá, tanulmányozásra érdemessé váltak a közösség életével kapcsolatos jelenségek, a népszokások, a kultúra és nem utolsósorban a földrajzi környezet is. Létrejöttek a városok alapítását megörökítő munkák (Ktiszisz) és a fontosabb eseményeket kronológiai sorrendben, tömören ismertető helytörténetek (Khronika).
Az archaikus kor vége felé utazó "logographosz"-ok járták be Hellaszt és olykor a szomszédos, vagy éppen távoli országokat is, hogy műveikhez néprajzi, földrajzi, történeti és egyéb adatokat gyűjtsenek. Írásaikból csak sovány, eredeti szövegösszefüggéseikből kiszakított töredékeket ismerünk, annyit, amennyit a későbbi korok írói érdemesnek tartottak átvenni és idézni. Igen nagyjelentőségű volt ez a gyűjtő- és kutatómunka, ez azonban még csak az anyaggyűjtés szintjén maradt. Hiányzott még a rendezőelv. Ezt a hiányt igyekezett pótolni a kis-ázsiai Halikarnasszosz szülötte, Hérodotosz.
A kis-ázsiai Halikarnasszosz, ahol Hérodotosz gyermekéveit és ifjúkorának egy részét töltötte, vegyes lakosságú település volt. Az őslakó káriaiak mellett az őket leigázó troizéni iónok, majd később dórok is éltek a városban. Miután a perzsa birodalom megalapítója, Kürosz Kr. e. 546-ban megdöntötte a lüdek kis-ázsiai államát és Halikarnasszosz is perzsa fennhatóság alá került, újra erőre kapott a káriai népelem. Az 5. század elején már az ősi, bennszülött királyi családból származó királynő, Artemiszia kormányozta a várost, valamint Kósz, Niszürosz és Kalüdna (VII. 99.) szigeteit.
Hérodotosz apja, Lüxész ugyancsak a kár őslakosság soraiból származott, anyja, Drüó viszont görög eredetű volt. Amikor Artemiszia, mint a perzsa hadiflotta egyik parancsnoka a szalamiszi ütközetben (Kr. e. 480) "vitézkedett", Hérodotosz körülbelül négyéves lehetett. Legalábbis így tudta a Nero császár korában élt tudós asszony, Pamphyla (Gellius: Attikai éjszakák XV. 23). Életére vonatkozólag kevés adat áll rendelkezésünkre, főleg a bizánci Szudalexikon szűkszavú Hérodotosz-szócikkére és a saját művéből kiolvasható következtetésekre vagyunk utalva. Annyi bizonyos, hogy hazájából ifjúkorában menekülnie kellett, mert részt vett a Lügdamisz türannosz elleni összeesküvésben. Ekkor az ión nyelvterülethez tartozó Szamosz szigetére távozott. Szamosz ekkor élte fénykorát; a sziget ura, Polükratész nemcsak díszes épületekkel, vízvezetékkel és jól kiépített kikötővel gazdagította a sziget hasonnevű fővárosát, hanem nagy könyvtárat is létesített, ahol a történetírónak lehetősége nyílhatott a kutatásra. A szíves vendéglátásért később azzal fejezte ki háláját, hogy művében nagy teret szentelt a szamoszi történetnek, és elismeréssel adózott a városépítő türannosznak, Polükratésznek. Még egyszer visszatérhetett ugyan hazájába, Halikarnasszoszba, mely felszabadult a perzsa uralom alól és Kr. e. 468-tól az Athén vezette déloszi szövetség tagállama lett, majd részt vehetett a halikarnasszoszi türannisz megdöntésében, de szülővárosában már nem volt maradása, érdeklődése távoli területek felé vonzotta.
Beutazta az akkori perzsa birodalom jó részét, a Nyugat-Mediterraneum partvidékét, meglátogatta Babülónt, végighajózott a Níluson, majd felkereste a Fekete-tenger környékét. Utazásainak időrendje ismeretlen, mindenesetre Egyiptomban Kr. e. 454 után járhatott, mert látta a paprémiszi csatamezőn az Inarósz vezette perzsaellenes lázadáskor elesettek koponyáit (V. 12.). A 440-es évek közepén már Athénban tartózkodott. Ez az az időszak, amikor Athén és Spárta békét köt egymással, s tizenöt békeév köszönt az európai görögségre (Kr. e. 446-431). Athén politikai, kereskedelmi és kulturális központ egyszerre. Olyan nagyságok élnek és alkotnak a városban, mint Szophoklész, Euripidész, Anaxagorasz, Pheidiasz és még sokan mások. Talán egyikükhöz-másikukhoz barátság is kötötte Hérodotoszt. Különösen Szophoklész esetében látszik ez valószínűnek. A minden iránt nyitott athéniak szívesen hallgatják Hérodotosz felolvasásait is művének elkészült részleteiből, s hálából tíz talantonnal jutalmazzák a városuk dicsőségét magasztaló történetírót.
A korabeli Athén szellemi és politikai légköre – úgy tűnik –mégsem volt eléggé vonzó a számára, mert még mielőtt Periklész tizenöt éves sztratégoszi tevékenysége (443-431 és 429) elkezdődött volna, Kr. e. 444/443-ban az újonnan alapított dél-itáliai pán-hellén kolóniába, Thurioiba költözött. Itt tette meg művén az utolsó simításokat. Minden bizonnyal megérte a peloponnészoszi háború kitörését (Kr. e. 431) és annak első éveit, mert erre többször is utal művében, ismét felkereste Athént és látta az Akropoliszon ekkortájt elkészült díszes kapuzatot, a Propülaiát (V. 77.). Halálának éve ismeretlen. A Szuda-lexikon írója Hérodotosz címszó alatt közöl ugyan egy olyan hagyományt, miszerint a történetíró Hellanikosz és Euripidész társaságában II. Amüntasz makedón király pellai udvarában vendégeskedett volna, s ott halt volna meg Kr. e. 394-ben, de a szócikk írója maga is hitelesebbnek tartja azt a hagyományt, miszerint a dél-itáliai Thurioiban fejezte volna be az életét (Vö. Plinius: Historia Naturalis XII. 8).
Hérodotosz történeti érdeklődését valószínűleg apai nagybátyja, Panüasszisz keltette fel, aki maga is író ember volt. Az ókori hagyomány egy Héraklész tetteit feldolgozó munkájáról, a Herakleiáról és az ión gyarmatosítást tárgyaló Ionika c. művéről tud. Mindkettőből ma már csak hosszabb-rövidebb töredékeket olvashatunk. Panüasszisz hívhatta fel Hérodotosz figyelmét olyan művekre, mint például a milétoszi Hekataiosz úti beszámolója, a Periégészisz. Különös, hogy Hekataiosz az egyetlen prózai szerző, akire név szerint is hivatkozik Hérodotosz, noha biztosra vehető, hogy más, idősebb kortárs írók műveit is ismerte és olvasta, mint pl. a milétoszi Dionüsziosz Perszika c. munkáját, lampszakoszi Kharón hasonló témájú művét vagy a lüd Xanthosz Lüdia történetét leíró munkáját. Ugyanakkor számos költőt ismer és idéz név szerint. Bőséges anyagot nyújthattak számára a nagy görög szentélyek is, elsősorban a delphoi Apollón-szentély, amelyek közül sokan egyfajta levéltári szerepet is betöltöttek, hiszen az itt őrzött kőbe vésett feliratok és a fogadalmi ajándékok egy-egy fontos történeti esemény dokumentumai voltak.
Hérodotosz beszámolóiban – saját állítása szerint – egyaránt támaszkodott a saját maga által látott dokumentumokra és jelenségekre, valamint mások elbeszéléseire. Az egymásnak ellentmondó információkat igyekezett pontosan közölni és a döntést sokszor az olvasóra bízta. Forrásairól, informátorairól, akik közül egyesek még a perzsa háborúk eseményeinek szemtanúi lehettek, kevés adatot közölt, s ezekben az esetekben is kérdéses, vajon mindig valóságos, és nem fiktív, kitalált forrásokról van-e szó? A kérdés megválaszolása azért nehéz, mert ma már nem áll rendelkezésünkre egyetlen Hérodotosznál fiatalabb vagy vele egykorú logographosz, illetve történetíró műve sem teljes egészében, mely összehasonlítási alapul szolgálhatna. Azok az összevetések, amelyeket a párhuzamos keleti dokumentumok tesznek lehetővé, mindenesetre azt tanúsítják, hogy Hérodotosz értesülései néha meglepően pontosak, máskor viszont félreértéseket, tévedéseket, kitalálásokat tartalmaznak. Ez nyilván azzal is magyarázható, hogy Hérodotosz tolmácsok révén érintkezett egyiptomi, babülóni, perzsa és más informátoraival. Ezek pedig nagyon különböző műveltségi szinten állhattak, az egyszerű hajósoktól kezdve az idegenvezetőkön át a tudós papokig. Tévedésektől persze a görög elbeszélések sem mentesek, különösen ami a számadatokat és Hérodotosz saját számításait illeti.
Történeti munkájának kettős célja volt, mint ezt művének első mondatában megfogalmazta, a hellének és "barbárok" nagy tetteinek egyenlő mértékkel történő elbírálása és megörökítése, valamint a történeti jelenségek okainak (aitié) vizsgálata. Az elfogulatlanságra való törekvés és a történeti okok és összefüggések keresésének igénye, ez az a két dolog, mely Hérodotosz munkásságát elődeinek teljesítménye fölé emelte.
A mű különös szerkezete veti fel a kérdést, vajon mi volt Hérodotosz eredeti koncepciója a felépítést illetően. Művének első fele ugyanis az V. könyv 28. fejezetével bezárólag számos földrajzi, ethnográphiai és történeti leírást tartalmaz, és csupán a mű második fele tárgyalja az első mondatban megjelölt témát, a görög–perzsa háborúk történetét. A modern kutatók egy része úgy véli, hogy Hérodotosz eredetileg csupán az egyes keleti népekről szóló ún. logoszokat akarta megírni, s csak később határozta el a görög–perzsa háborúk megírását. Mások szerint kezdettől fogva az utóbbi volt Hérodotosz célkitűzése. A végső megszerkesztésben mindenesetre ezek a logoszok –1nd, egyiptomi stb. – ott épültek bele a műbe, ahol a leírás során a perzsa hódítás az illető nép területét elérte. A munka 9 könyvre való osztása és az egyes könyveknek a múzsákról való elnevezése nem Hérodotosztól származik, hanem a hellenisztikus kori, alexandriai filológusoktól.
A mű kronológiai vázául a perzsa királyok uralkodási ideje szolgált. Ezen belül Hérodotosz ritkán adott meg pontos dátumokat. A perzsa háborúkat megelőző korszakoknál a mitikus eredetű generációs időszámítást alkalmazta, s három emberöltőt tekintett egy évszázadnak (II. 142.). Egyetlenegyszer fordul elő pontos, év szerinti datálás, amikor Xerxész európai hadjáratakor megemlíti, hogy ebben az évben Kalliadész volt az arkhón (VIII. 51.). Kalliadész a 480/479 évnek volt az arkhón epónümosza. Ettől eltekintve csupán ilyen utalásokkal találkozunk, mint "a Dareiosz halálát követő évben" (VII. 7.), azaz Kr. e. 485-ben, vagy "a következő évben" (VI. 31.), mármint az ión felkelés leverése utáni konszolidációt követő évben, azaz Kr. e. 491-ben.
A történeti események színes, érdekfeszítő, olykor novellisztikus ábrázolása fontosabb Hérodotosz számára, mint azok pontos datálása. A novellisztikus részletek sokszor keleti témákat dolgoznak fel, megörökítve az illető nép kultúrájának, mentalitásának egy-egy darabját. Az athéni olvasóközönségre tett hatását jól mutatja Thuküdidész (I. 21) kritikus megjegyzése, aki Hérodotoszt is a logographoszok közé sorolja: "Mindamellett mégsem fog tévedni az, aki a felhozott adatok alapján lényegében elfogadja az itt nyújtott áttekintést, s nem ad hitelt a költők mindent felnagyító és feldíszítő alkotásainak vagy a logographoszok elsősorban a közönség meghódítása s nem az igazság kiderítése végett alkotott elbeszéléseinek..." Hérodotosz tehát szórakoztató olvasmánynak számított a korabeli Athénban, sőt később is kedvelt szerző volt, mint ez az Augustus kori író, halikarnasszoszi Dionüsziosz Thuküdidészről szóló munkájából kiderül: "Hérodotosz jól tudván, hogy minden hosszadalmas előadás, ha bizonyos pihenőket iktat közbe, kellemesen érinti a hallgatók lelkét, ha viszont megmarad ugyanazon dolgok tárgyalásánál, bármennyire jól sikerült is különben, kimeríti a hallgatóságot a túltelítettséggel – éppen ezért Homérosz utánzójaként tarkítani igyekezett írását. Mert ha kezünkbe vesszük könyvét, az utolsó szótagjáig kedvünket találjuk benne és mindig többet szeretnénk belőle... Az írói erények elseje, amelynek híján a többi sem ér semmit, a szavak használatában megmutatkozó tiszta és a görög jelleget épségben őrző nyelv. Ebben mindketten sokat adnak a pontosságra: Hérodotosz az ión nyelvjárás legkülönb zsinórmértéke, Thuküdidész pedig az attikaié." Az ión nyelvjárás, amelyet Hérodotosz használt, az athéni hallgatóság, illetve olvasóközönség számára ugyan némi idegenséget kölcsönzött a műnek, de ez nem csökkentette annak vonzerejét, sőt fokozta különlegességét, egzotikus jellegét. Nyelvezete ugyanakkor közérthető volt, mert kerülte a ritkán használt kifejezéseket. Stílusa egyszerű és világos volt (Arisztotelész: Rhetorika III. 9). A görög–perzsa háborúk eseményeinek leírásánál a hősök "nagy tettei" állnak a középpontban. Ez magába hordozza azt a veszélyt, hogy a leírt történetek a valós történeti események hézagos, egyoldalú ábrázolásaivá válnak, és nem a lényeges dolgokat tartalmazzák. Érvényes ez a nagy csaták leírásaira is, s ez a hiányosság igen sok fejtörést okoz a hadtörténészeknek.
Hérodotosz egyik fő célkitűzése az "okok", elsősorban a nagy kudarcok és vereségek okainak kutatása volt. Az okot többnyire az emberi vétségben és bosszúállásban, illetve az isteni büntetésben vélte felfedezni. A hőskorban, a trójai háborút megelőző időben a nőrablások s az ezek miatt kirobbant bosszúhadjáratok voltak a bajok forrásai. A történeti korban Kroiszosz lüd királynak és birodalmának azért kellett elbuknia, mert őse, Gügész megölte elődjét (I. 13.), s e gyilkosságért egy jóslat értelmében ötödízigleni utódának kellett bűnhődnie. Xerxész perzsa király azért veszítette el a szalamiszi ütközetet, mert túl nagy hatalomra vágyott. "Ezt nem mi vittük végbe, hanem az istenek és a hérószok, akik féltékenyek voltak arra, hogy egy ember gyakorolja az uralmat Ázsia és Európa fölött" (VIII. 109.) – mondja Themisztoklész a szalamiszi győzelem után. A történések felett ott áll az istenség (theion), aki akaratát álmok és jóslatok formájában közli az emberrel, s aki büntet, ha az ember erkölcsi törvényt szeg, néha generációkkal később. Különös ellentmondás, hogy Hérodotosz, aki a görög isteneket, vagy a költők, Homérosz és Hésziodosz alkotásainak tartja (II. 53.), vagy keleti istenek átvételeinek, hisz ezekben az istenekben, bár sokszor egyszerűen csak "istenség"-ről (theion) beszél, konkrét istennév említése nélkül.
Az emberi boldogság és szerencse mindig az emberi mértéktartás, illetve mértéktelenség függvénye. Ezt példázza számos Hérodotosznál olvasható elbeszélés. Siker és sikertelenség, fejlődés és hanyatlás ugyanakkor valahogy benne rejlenek a dolgok természetében. "...sok egykor hatalmas város lett jelentéktelenné, amelyek pedig az én időmben virágoztak, azok régebben voltak jelentéktelenek. S mivel tudom, hogy az emberi boldogság nem állandó, mindkét sorslehetőségről meg fogok emlékezni" – írja Hérodotosz (I. 5.).
Míg a mitikus történetszemlélet a történelem kezdetére egy boldog aranykort helyez, melyhez viszonyítva minden további korszak hanyatlást jelent, addig a hérodotoszi elgondolás egy hullámvonalra emlékeztető történeti mozgásról szól. Egyszer hullámvölgyben, máskor hullámhegyen vagyunk. E jelenségek azonban nem szinkronisztikusak az egész lakott területen. Az a gondolat, hogy az emberiség egy kezdetleges, kulturálatlan állapotból emelkedett ki fokozatosan és jutott mind magasabb szintre, majd csak később, a fiatalabb kortársnál, Thuküdidésznél fogalmazódik meg először. Az emberiség gyarapodása súrlódásokat, konfliktusokat eredményez. Az egyik embercsoport a másik "ellenségé"-vé válik. Az 5. századi görögségnél az ellenségkép a "barbár" fogalomhoz kapcsolódik. De vajon ki a barbár? Már az Iliasz költője ismeri a barbárszavú (barbarophónosz: Iliasz II. 867) kifejezést, s ez a nem görög nyelvet beszélő Kária lakóinak jelzője. Noha a barbarosz szó eredete vitatott, annyi bizonyos, hogy a Kr. e. a 8. században már polgárjogot nyert az ión és az attikai nyelvjárásban. Hérodotosz egy megjegyzése alapján (IX. 11.), mely szerint a spártaiak xenosz-nak, azaz "idegen"-nek nevezték a barbárokat, arra következtethetünk, hogy a dór nyelvjárás, legalábbis az anyaországi dór nem vette át ezt a kifejezést. A történetíró kétféle értelemben használja a barbarosz kifejezést. Néhol jelentése általában "nem görög", máshol viszont kifejezetten "perzsa". Az utóbbi jelentés a perzsa háborúk időszakában alakulhatott ki, s a görögség későbbi története során, midőn a Perzsiával való viszony valamely okból kifolyólag aktuálissá vált, mindig Újra és újra felbukkant. Hérodotosz és feltehetőleg már az előtte működő logographoszok megkísérelték kapcsolatba hozni az emberiségnek hellénekre és barbárokra való felosztását az Európé és Aszié földrajzi felosztással. Ez a felfogás egy alkalommal mint "perzsa" vélemény hangzik el Hérodotosznál (I. 4.). Aszié a korabeli felfogás szerint magába foglalta a Nílus-völgyet is, ettől nyugatra terült el a harmadik földrész, Libüé. A hellén-barbár és EurópéAszié fogalompárok párhuzamba állításából azonban ellentmondások is adódtak. Noha görög felfogás szerint mindenki barbár, aki nem görög, Hérodotosz sohasem nevezi az egyiptomiakat barbároknak. Ellenkezőleg, Nekho fáraó csatornaépítési kísérletével kapcsolatban megjegyzi: "Nekho abbahagyta az ásást, mert az a jóslat állta útját, hogy barbár ember számára dolgoztat. Az egyiptomiak ugyanis mindenkit barbárnak neveznek, aki nem az ő nyelvükön beszél" (II. 158.). Azonban nemcsak Egyiptom lóg ki a fenti sémából. A hellén-barbár és Európé-Aszié párhuzam sem tartható mindig, hiszen a történeti és földrajzi tényeknek megfelelően Hérodotosz kénytelen európai barbárokról (III. 115., V. 22., VII. 158.) és ázsiai görögökről is beszélni.
Ugyanakkor felmerült az a kérdés is, mi okozza az európai és az ázsiai ember eltérő tulajdonságait. Az ión ethnográphia természettudományos alapon kereste a választ, s megállapította, hogy minden a klimatikus viszonyok függvénye. A szélsőséges európai időjárás gyenge termést és kistermetű, rosszul fejlett élőlényeket eredményez, míg Ázsia egyenletes klímája elősegíti a bő termést, valamint szép és nagy növésű fajok kialakulását. Ugyanakkor az időjárás-változások okozta megrázkódtatások az európai embert vállalkozóvá, tevékennyé, edzetté és harciassá teszik, ezzel szemben az ázsiai klíma kényelmes, elpuhult embereket nevel. E nézet visszhangja – és bizonyos mértékű kritikája – Hérodotosznál több helyen is olvasható, például Xerxész és Démaratosz beszélgetésében (VII. 102-104.).
Bár a barbárok szellemi alacsonyabbrendűségéről szóló nézetek már a Kr. e. 5. század elején megjelennek, Hérodotosznál ennek semmi nyoma. Míg a korabeli athéni polgár gyakran hallhatta a szellemi élet egyes képviselőitől a keleti szokások és rítusok becsmérlését, addig Hérodotosznál a következő figyelemre méltó megállapítást olvashatta: "Ha minden emberre rábíznák és meghagynák, hogy az összes szokások közül a legszebbet válassza, akkor a kutatás után is mindenki a magáét választaná: annyira meggyőződése kinek-kinek, hogy az ő szokásai a legjobbak. Lehetetlen tehát, hogy más, mint őrült ember gúny tárgyává tegye azokat. Hogy pedig az összes emberek így gondolkodnak saját szokásaik felől, sok mindenféle jel bizonyítja, a többi között ez is: Mikor Dareiosz király a nála lévő görögöket összehívta és megkérdezte, mennyi pénzért ennék meg apáik holttestét, azt felelték, hogy semmi áron sem tennék meg. Dareiosz ezután előhívta a kallatiaiaknak nevezett indusokat, akik szüleiket meg szokták enni, és a görögök jelenlétében, akiknek tolmácsok magyarázták meg szavait, megkérdezte tőlük, hogy milyen áron égetnék el tűzön apáikat, ők azonban hangosan felkiáltottak és kérték, hogy hallgasson el ilyen dolgokkal. Ilyen tehát a felfogás, s azt hiszem, hogy igaza van Pindarosznak, midőn azt mondja, hogy a szokás a királya mindennek" (III. 38.). Az idegen szokások tiszteletben tartását hirdető Hérodotosz aligha érthetett egyet a barbár szokásokat ócsárló korabeli propagandával. Hérodotosz a saját szemével győződhetett meg arról, hogy nem a hellén az egyetlen magaskultúra a Földközi-tenger térségében, s tudta azt, hogy a görögök századok óta kapcsolatban álltak az egyiptomiakkal, a ciprusiakkal és a szür-phöniciai partvidékkel, s e kapcsolatnak gyümölcsöző hatása volt a görögségre nézve is. E kapcsolat hatása számunkra a görög képzőművészetben, az úgynevezett orientalizáló stílus kialakulásában és elterjedésében mérhető le leginkább.
Ami Hérodotosz munkásságának mai megítélését illeti, a kép eléggé változatos. A kritikai irányzat egyes képviselői Hérodotosz művét lényegében véve irodalmi alkotásnak tartják, ahol a hangsúly a keleti uralkodók portréinak megrajzolásán, vagy általában embertípusok ábrázolásán van. Mások Hérodotosz történeti hitelességét kérdőjelezik meg; van, aki felteszi, hogy a történetíró forráshivatkozásai teljes egészükben kitalálások és nélkülöznek minden valós alapot.
Természetesen akadnak Hérodotosznak védői is. Így pl. G. Gottlieb, aki Hérodotosz adatait vetette össze a gyér számú, korabeli görög forrástöredékkel, melyek későbbi szerzők műveiben maradtak ránk, úgy vélekedik, hogy a történetíró hűen és sokoldalúan adta vissza azokat a tudósításokat, amelyeket a görög városok különböző társadalmi helyzetű és személyi érdekeltségű informátoraitól szerzett.
Különösen az egyiptomi és az óperzsa források nyújthatnak némi alapot a hitelesség kérdésének eldöntéséhez. F. Oertel, aki az egyiptomi híradások hitelességét taglalta, a hiteles tudósítások mellett rámutat ugyan a történetíró bizonyos tévedéseire, de ugyanakkor figyelmeztet arra, hogy ekkor már a majd két évszázados együttélés következtében kialakult egy görög–egyiptomi keverék kultúra, s Hérodotosz egyes látszólagos tévedései ezt tükrözik. A perzsa forrásokkal való összevetés azt mutatja, hogy leírásai sok hitelt érdemlő anyagot őriztek meg számunkra, de nem mentesek félreértésektől, tévedésektől sem. Bár Hérodotosz hivatkozása perzsa informátorokra minden kétséget kizáróan nem igazolható, annyi mindenesetre feltűnő, hogy a perzsa Megabüzosz, Gobrüasz, Hüdarnész és Artontész családjai nagyon sokszor szerepelnek a történetben, mintha itt valamiféle perzsa családi tradíciókra támaszkodna Hérodotosz. Az egyetlen ilyen irányú konkrét utalás, ha ez nem utólagos betoldás, a III. könyv 160. fejezetében olvasható az ifjabb Zópüroszra vonatkozóan, aki apja, Megabüzosz halála után Egyiptomból Athénba szökött, s a peloponnészoszi háború éveiben az athéniak szolgálatába állt (Vö. Ktésziasz: Perszika 29., 42-43. és Thuküdidész I. 109).
A párhuzamos forrásokkal való összevetés, ahol erre egyáltalán lehetőség nyílik, mindenesetre nagyon egyenetlen képet mutat, pontos információk keverednek félreértésekkel, tévedésekkel, olykor talán kitalálásokkal. Nem szabad azonban elfelejtkeznünk arról, hogy milyen nagyszabású feladatot vállalt magára Hérodotosz, és arról sem, hogy mégiscsak ő fogalmazta meg először a történetírás két fő követelményét, az objektivitásra való törekvés és az oknyomozás szükségességét. A minden úttörő munkát veszélyeztető buktatókat természetesen ő sem tudta kikerülni.
Hegyi Dolores

Jegyzetek

ELSŐ KÖNYV

I. 1 	1 Hérodotosz a történetírás két fő követelményét fogalmazza meg itt először a történelemben, az elfogulatlanságot és az események okainak, összefüggéseinek feltárását. A "történetírás atyja", ahogy őt Cicero (De legibus 5) nevezte, saját kutatásait a görög szövegben a hisztorié szóval jelöli. 
 	2 A "mi tengerünk" alatt Hérodotosz a mai Földközi-tengert érti, melynek ebben a korban még nincs átfogó neve. Mivel nem ismerte az óperzsa nyelvet és nem is járt Iránban, a perzsa elbeszélők itt fiktív forrásnak tekintendők, ezzel a hivatkozással a történetíró a hitelesség látszatát akarja kelteni.
I. 2.	 3 A "hosszú hajók" (makré néusz) kifejezés alatt a gyors járású hadihajók értendők, szemben a szélesebb, nagyobb rakományt befogadó kereskedőhajókkal.
I. 6.	4 A Halüsz folyó mai nevén Kiszil Irmak. Szüria alatt itt Kappadókiát érti Hérodotosz.
I. 7.	5 Hérodotosz kb. egy évszázadot tekint három emberöltőnek. A "huszonkét emberöltő"-re vonatkozó adat ellenőrizhetetlen. Számítása egyébként is téves. Lásd a II. 142. fejezetet. A görög Héraklész itt valamelyik lüd hérósszal azonosulhatott.
I. 14.	6 Gügész, akit egy asszír (asszür) forrás Gugu néven említ, Kr. e. 652-ben esett el a kimmérek ellen vívott egyik csatában. Hérodotosz jóval korábbra teszi uralkodásának végét.
I. 16.	7 A lüd történet kronológiája bizonytalan. Déiokész méd király Kr. e. 705 körül szerepel egy asszír forrásban Daiaukku néven.
I. 20.	8 Periandrosz kb. Kr. e. 600 és 560 között volt Korinthosz türannosza, Thraszübulosz türannisza valamivel korábban kezdődött.
I. 24.	9 Ariónnak a Tainaroni-hegyfokon álló emlékművéről Pauszaniasz, az utazó és földrajzíró számol be részletesebben a Kr. u. II. században (III. 25, 7 és IX. 30., 2).
I. 26.	10 Kroiszosz Kr. e. 560-ban lépett trónra. Tehát 595/594-ben születhetett. Ha Alüattész valóban ötvenhét évig uralkodott, akkor ez uralkodásának huszonkettedik, vagy huszonharmadik évében történt.
 	11 Az epheszosziak tehát a szentély menedékjogát kiterjesztették az egész városra, ami azt jelenti, hogy szentségtörés volt őket bántalmazni.
I. 30. 	12Amaszisz (egyiptomi nevén II. Jahmesz) Kr. e. 570-526-ig ült a fáraók trónján.
I. 32. 	13 Hérodotosz számításába hiba csúszott. Noha tudja, hogy a napévnek 365 napja van (II. 4.), itt mégis 375 nappal számol. A görögök egyébként holdhónapokban számoltak, s bizonyos években egy 13. szökőhónapot illesztettek be a naptárukba, úgy, hogy nyolcévenként (= 99 holdhónap) korrigálják a napévtől való eltéréseket.
I. 46.	14 Asztüagész méd király (Istumegu) és a perzsa Kürosz (Kuras) konfliktusát a babilóni krónika a Kr. e. 550. évnél említi, a görög források alapján ez 559 tájára datálható.
I. 51.	15 A hagyomány szerint Kroiszoszt nevelőanyja el akarta tenni láb alól, hogy saját fiának biztosítsa a trónt. A kenyérsütő asszony azonban, akinek feladata volt a mérget a kenyérbe rejteni, figyelmeztette őt a veszélyre. Kroiszosz trónra kerülése után hálából Delphoiban állíttatta fel az asszony szobrát (Plutarkhosz: Moralia 401 e).
I. 59.	16 Itt a Diakriára történik utalás, mely Attikának a Parnészhegységtől  a Marathóni-síkság déli részén fekvő Braurón városáig terjedő része. Braurón Peiszisztratosz szülővárosa volt.
I. 61.	17 Lásd a V. 70-71.
I. 64.	18 Délosz szigete Apollón isten szent tulajdona volt, ahol görög felfogás szerint semmilyen tisztátalan dolog nem eshetett meg; a gyilkos, a halott, a szülő nő egyaránt "beszennyezte" a szent helyet. Ha gyilkosság, haláleset vagy szülés történt Déloszon, tisztító szertartásnak kellett alávetni a szigetet. Lásd Thuküdidész I. 8.
I. 69.	19 Kroiszosz Babülónnal, Egyiptommal és Spártával kötött szerződést a perzsák ellen, a perzsák váratlanul gyors előrenyomulása azonban megakadályozta a közös katonai akciókat Perzsia ellen. Vö. I. 77.
I. 72.	20 Hérodotosz különbséget tesz a Kappadókiában lakó szürioszok (VII. 63) és a palesztinai partvidéken lakó szüroszok között (II. 104, III. 5, VII. 89).
I. 74.	21 A szóban forgó időszakban Anatólia ezen vidékén Kr. e. 610 szeptemberében és 585 májusában volt napfogyatkozás. Thalész, aki Kr. e. 548 körül halt meg, valószínűleg az utóbbit igyekezett megmagyarázni, a korabeli ismeretek szintjén ezt előre kiszámítani aligha volt képes. A történet szerint Asztüagész és Arüénisz házasságára Kr. e. 584 táján kerülhetett sor, vagyis Asztüagész uralkodásának kb. 10. évében.
I. 86.	 22 Szardisz ostroma Kr. e. 546-ban történt. A máglyáról szóló történet aligha hiteles. A perzsák ugyanis a tüzet szentnek tartották, s ez a tűzhalál a szent tűz megszentségtelenítését jelentette volna.
I. 91.	23 Görög felfogás szerint a Moira, a végzet istennője a legfelsőbb hatalom, akinek döntéseit az istenek sem tudják megváltoztatni.
I. 92.	24 Amphiaraosz jósdája a boiótiai Lebadeiában működött.
I. 93.	25 A sztadion, mint mértékegység a helytől függően változott. Leggyakrabban 177,6 vagy kb. 185 m. Az olümpiaí sztadion hossza 192,3 m volt. Egy sztadion 6 plethront foglalt magában.
I. 94.	26 A görögök a Türszénosz népnévvel az etruszkokat jelölték. Itt az etruszkok eredetéről szóló egyik, de nem az egyetlen hagyományt olvashatjuk.
I. 95.	27 Asszíria történetében I. Tukulti-apil-Esarra (Kr. e. 1117-1077) uralkodása hoz egy újabb fellendülést. Trónra kerülésétől Asszíria bukásáig, vagyis Ninive ostromáig (Kr. e. 612) valóban mintegy ötszáz év telt el.
I. 96.	28 Déiokészre vonatkozólag lásd még az I. 16. fejezethez írt jegyzetet.
I. 98.	29  Vagyis eszerint kb. 60 sztadíon lett volna.
I. 102.	30 A hérodotoszi méd kronológia problematikus. Ez a Phraortész feltehetőleg azonos az egyik asszír forrásban említett Khsatrituval, aki Kr. e. 673 körül egy méd törzsszövetséget hozott létre Asszíría ellen. Nínosz városa közismertebb nevén Ninive.
I. 103.	31 Lásd az I. 74. fejezethez írt jegyzetet.
I. 105.	32 I. Pszammétikhosz egyiptomi fáraó Kr. e. 664-610-ig uralkodott.
33 Hérodotosz az aszkalóni Atargatiszt azonosítja a görög Aphrodíté Uraníával, az Égi Aphroditéval.
I. 108.	34 Kürosz a méd hatalom megdöntésekor felnőtt férfi volt, nehezen képzelhető el, hogy az utolsó méd király unokája lett volna. Ez csak abban az esetben tételezhető fel, ha Mandané még Asztüagész trónralépése előtt született volna egy korai házasságból, mely jóval megelőzte volna a lüd Arüénisszel Kr. e. 584 táján kötött házasságát.
I. 118.	35 A kitett és csodás módon megmenekült királyi gyermekről szóló történet irodalmi közhely, mely ebben az esetben a Kürosz-hagyományba épült bele. Funkciója az elhivatottság igazolása.
I. 130.	36 Eszerint Kr. e. 594 táján lépett trónra Asztüagész.
37 A görög szöveg úgy is értelmezhető, hogy a szkütha uralom évei beleszámítanak a százhuszonnyolc évbe.
I. 131.	38A leírás két tévedést tartalmaz. Tűzoltárokat Hérodotosz állításával ellentétben a perzsák is emeltek, ezek funkciója azonban eltért a görög oltárokétól. Ami Mitrát illeti, ez nem női, hanem férfi istenség volt a perzsáknál, a görög Aphrodité perzsa megfelelőjét Anahita néven tisztelték az iráni népek.
I. 136.	39A perzsa erényekről hasonlókat olvashatunk az óperzsa királyfeliratokon is.
I. 139.	40 Hérodotosz információja pontatlan. Csak az a-tövű nevek végződnek s-re, mint pl. Darajavaus (görögül Dareiosz), az a-tövűek már nem, pl. Khsajarsa (görögül Xerxész).
I. 146.	41A prütaneion épületében őrizték a szent tüzet, amelynek parazsát az új gyarmatot alapítók mindig magukkal vitték, hogy azzal gyújtsák meg az újonnan alapított gyarmatváros (apoikia) szent tüzét.
I. 159.	42 Az oltalomkeresők az istenek oltárainál kerestek menedéket, kiadásuk ezért vallási vétségnek számított a görögöknél.
I. 160.	43Atarneusz területén a szentségtörés következtében isteni átok ült, s átkozottá vált minden, ami innen származott.
I. 163.	44 "Nem kerek (sztrongülé néüsz), hanem ötvenevezős hajókon utaztak" ... azaz nem kereskedőhajókkal, tehát nem kereskedelmi célzattal. Lásd az I. 2. fejezetéhez írt jegyzetet.
I. 166.	45 A "kadmoszi győzelem" kitétel arra a mondára utal, mely szerint a théhai Kadmosz utódának, Oidipusznak fiai, Eteoklész és Polüneikész egymás kezétől estek el a testvérháborúban, tehát nem volt a harcnak igazi győztese.
I. 171.	46 Mülaszában Zeusz egy kariai istenséggel azonosult.
I. 178.	47A sztadionra vonatkozólag lásd az I. 93-hoz írt jegyzetet. A görög pékhüsz (könyök) hossza kb. 46 cm volt s 24 daktülosznak (hüvelyk) felelt meg.
I. 181.	48 Zeusz Bélosz a babiloni Baál istenség görög megnevezése.
49 Ebből is kitűnik, hogy Hérodotosz már csupán a romokat láthatta, s az itt elmondottakat az idegenvezetőktől hallotta. Babülón városára vonatkozólag lásd még III. 150-160.
I. 184	50 Az asszír történetet Hérodotosz már nem tudta megírni. A görög források Szemiramisza V. Samsi-Adad asszír király (Kr. e. 823-811) özvegye volt, aki fia kiskorúsága idején II. 2. nagy hatalomra tett szert.
I. 185.	51 Nitókrisz Labünétosz, vagyis babilóni nevén Nabu-naid király (Kr. e. 555-539) anyja volt, a neki tulajdonított munkálatokat valószínűleg nem ő kezdeményezte.
I. 188.	52 Khoaszpész a mai Kherszan.
I. 189	53 Gündész a mai Dijala.
I. 192.	54Az artabé eredetileg perzsa űrmérték, melyet más népek is átvettek, űrtartalma változó. Az attikai khoinix 1,0941., a medimnosz egyenlő 48 khoinixszal, a perzsa artabé itt tehát 51 khoinixnak felel meg.
I. 194.	55A talanton súlya helytől függően nagyon eltérő volt. Nem világos, hogy itt melyikre gondol Hérodotosz. Az attikai (= euboiai) talanton ekkor 26,196 kg súlyú volt, a babilóni "talanton" (biltu) 30,12 kg.
I. 202.	56 Hérodotosz itt Araxész alatt a más ókori források által Oxosznak nevezett folyót érti, melynek egy nyugati ága az ókorban a Kaszpi-tengerbe ömlött. Ma Amu-darja. Más ókori szerzők a mai Araszt nevezik Araxésznek, mely szintén a Kaszpi-tengerbe torkollik. Isztrosz a mai Duna.
I. 214.	57 Küroszt Paszargadaiban temették el, sírja még ma is látható.

MÁSODIK KÖNYV

II. 1	1 Kambüszész Kürosz halála után Kr. e. 530-ban lett "Babülon királya, az országok királya". 525. május-június folyamán foglalta el Egyiptomot. 
2Az egyiptomi orvoslásban számos gyógykészítményt alkalmaztak, köztük hashajtót, hánytatót, és beöntést is végeztek Egyiptom neve, valószínűleg "Aigüptosz", az egyiptomi "Ptah lelkének a háza" – "Hwt k3 Pth" névre megy vissza, amely Memphisz megjelölésére szolgált. Az átvétel mind a görög, mind az egyiptomi nyelvnek Hérodotosznál jóval korábbi időkben szokásos kiejtését tükrözi.
II. 2 	3 Pszammétikhosz néven Hérodotosz I. Pszammetik fáraót – Kr. e. 664-610 – említi, aki a 26. ún. szaiszi dinasztiát megalapította. L. II. 28, 30, 152-4, 157.
4 A legősibb emberek kilétének felfedésére irányuló híres kísérlet története valószínűleg már Hekataiosz korában ismert volt valamilyen formában. Két, a Kr. e. 5. századi Görögországban általános elméleten alapult: 1. az ősi állapotok előidézésével természetszerűleg adódik az ősnyelv használata, 2. az emberiség egy ősi népre vezethető vissza. Szintén a görög eredet mellett szól a kecsketej, amelynek egyiptomi fogyasztásáról helyi forrásokban csak orvosi szövegekben történik említés, míg a hegyes-völgyes görög területeken megszokott ital volt. Valószínűleg görög forrásokból került a mese Egyiptomba, ahol a szatirikus néphagyományba könnyen beolvadhatott.
5 A frígek Kr. e. 1200 után több hullámban telepedtek át Európából Kisázsiába, a Kr. e. 8. században virágzó királyságukat Midász neve fémjelzi. Uralmukat a 7. sz. elején a kimmerek döntötték meg. Területükön ezután a líd hódítás alakított ki a 6. sz. közepéig virágzó kultúrát. (Barnett: CAH II. Ch. ) XXX/56.)
6 Héphaisztosz a Memphiszben székelő Ptah isten görög megfelelője, mivel a mesteremberek, alkotók istenének tekintették. Szorosan testhez simuló ruhával, emberi alakban, fejhez simuló sapkával, két kezében jogart tartva ábrázolták. Az ún. memphiszi teológia őt tartja a világ teremtőjének. Feleségével, Szehmettel és fiúkkal, Nofertummal alkotta a memphiszi triászt. Imhotepet és Asztartét is gyermekének tekintették (l. Sandman - Holmberg, M.: The God Ptah.Lund 1946.).
7 Memphisz, amely az Inb-Hd-et (Fehér Fal) nevet is viselte, eredetileg erődítmény volt a Delta felügyeletére, de már az egész korai időkben az ország fővárosává lett. Bár az Óbirodalom kora utáni időszakokban a főváros más-más helyekre tevődött át, Memphisz mindig a legjelentősebb városok egyike maradt. Fő istene Ptah. (L. Badawi, A. M.: Memphisz als zweite Landeshaupstadt im Neuen Reich, Cairo 1958.)
II. 3. 	8 Thébai nevét Homérosz korától ismerték a görögök. Etimológiája még nincs teljesen tisztázva – a T3mt és a t3 Ipt nevek egyaránt számításba jönnek. A 11. dinasztia korától a 26. dinasztia idejéig döntő szerepet játszott az ország politikai és vallási életében. Sokszor csak a "Város" néven emlegették. A perzsa korban kisvárossá süllyedt. Amon isten tiszteletének központja volt, aki Muttal és Honszuval alkotott triászt. Thébai nevét Hérodotosz sokszor Felső-Egyiptom megjelölésére használja.
9 Hehopolisz a napisten, "Ré városá"-nak (Iwmw) tükörfordítása. Papjainak ilyen nagyra értékelése részben Ré kiemelkedő presztízsének, részben a papok az átlagostól eltérő csillagászati ismereteinek, esetleg az itt nőtt išd (ejtés: ised) fával (leveleire Thot isten írta a királyok nevét és éveit) kapcsolatos tevékenységüknek tudható be. (Ricke: ZÄS 71, 1935, 107. sk.)
II. 4.	10 Az egyiptomiak holdhónapot használtak (az 3bd – "hónap" szó után a hold jelét írták), amely, ahol etimologizálható, ott a hold különböző fázisait jelölő napokra oszlott. Négy-négy hónap alkotott egy évszakot, és ezek az időjárással kapcsolatos jelenségekről kapták nevüket. Az év végéhez öt "kiegészítő napot" tettek, hogy a csillagászati év hosszát minél jobban megközelítsék. Az év kezdete a csillagászati év esetén a Szótisz csillag héliákus felkelésével kezdődött, míg a polgári év folyamatosan tolódott egyik napról a másikra, és kezdete csak 1450 évenként esett egybe. Ezért szokták a polgári évet "mozgó évnek" is nevezni. Számítások szerint Kr. e. 2770-ben vezették be használatát. (Parker: The Calendars of Ancient Egypt., Chicago 1950.)
11 A tizenkét isten itt valószínűleg a legfőbb istenek összefoglaló elnevezése, és nem a 12 görög istenre vonatkozik, mert Héráról és Poszeidónról Hérodotosz később kifejezetten állítja (II. 50), hogy nem egyiptomi eredetűek. Nagy valószínűséggel a héliopoliszi isteni kilencség értendő alatta.
12 Mén (Manethónnál Ménész) személyéről l. II. 9. Az ország leírásával egy ősi, még szabályozatlan területet jelez Hérodotosz. Az egyiptomi ősvízből, a nun-ból kiemelkedő domb gondolata is belejátszhatott a kép kialakulásába.
13 A Moirisz-tó (l. 149-50) alatt fekvő terület a Fajum-oázis ókori megfelelője lehetett.
II. 5.	14 A tó fölött, háromnapi hajóútra fekvő terület talán a
Fajumot a Nílussal összekötő Bahr Juszuf partjaira értendő.
II. 6.	15 Plintiné (vö. Sztrabón XVII. 1,14 C 799) és Szerbónisz-tó (Sabkhet el-Bardawil, valószínűleg egyiptomi š n km wr) a Nílus deltájának két szélén helyezkedik el. A Kászionhegylánc (Kátib el-Qals) a Bardawil-tó nyugati partján emelkedik, Zeusz Kásziosznak szentelték.
16A szkhoinosz egyiptomi prototípusa a jtrw – "folyómérték" – amelynek hangzása közel áll az j3rw-kötélhez. Sztrabón idejében hosszát a Deltában 30, Közép Egyiptomban 120, Délen 40 sztadionnal tekintették egyenértékűnek. (Schlott, A.: Die Ausmasse Ägyptens, Tübingen 1969.)
1 szkhoinosz = 2 paraszanga = 60 sztadion
1 sztadion = 6 phletron = 100 orgüia
1 orgüia = 4 könyök = 6 láb
1 könyök = 6 tenyér, 1 láb = 4 tenyér
17 A sztadion eredetileg két perc alatt megtett út hosszát jelezte, amelyet aztán 600 lábra osztottak. A láb mérték hosszának ingadozása miatt ennek hossza is hely és idő függvényében változott 178 és 210 m között.
II. 7.	18 A 12 isten kultuszát a Peiszisztratidák türannisza idején vezették be Athénba, a híres oltárt pedig a türannosz unokája, Peiszisztratosz emelte.
II. 8. 	19 Az egyiptomiak általában a Nílus nyugati partján temetkeztek, így a fáraók sírjai, a piramisok is itt épültek Abu Roastól El Kuláig. Mivel azonban Hérodotosz név szerint más piramist alig említ (101, 136, 148-149), valószínűleg itt a gízai piramisokra gondolt. (L. Edwards, I. E. S.: The Pyramids of Egypt, Harmondsworth 1961.)
II. 9. 	20 Elephantiné neve 3bw - "elefánt/elefántcsont városa" az elefántcsont-kereskedelemre utal, amelynek keretében az afrikai törzsek a núbiai határerődöt képező városban cserélhették ki áruikat az egyiptomiakkal. Itt volt ui. a szudáni elefántcsontút végpontja, Egyiptom legdélebbi nomoszának a központja. Fő istenei Hnum, Anukisz és Szatisz volt. A mitikus hagyomány szerint innen eredt a Nílus (I. II. 28).
II. 10.	21  A folyó völgye a miocén végén (kb. 13 millió éve) alakult ki, az addig nyugati irányba folyó Nílus ekkor törte át az asszuáni sziklákat, vágott utat magának körülbelül a mai Kairóig, és emelkedett ki Felső-Egyiptom. A pliocén kor (kb. 10 millió  500 000 éve) egy időszakában a tenger északról délre, egészen Asszuánig hatolt, de a korszak végén a Nílus már a Fajum magasságáig tudott folyni, körülbelül 10 km szélességben. A pleisztocén kortól kezdve a deszikkáció eredményeként medre egyre szűkült, alacsonyodott (jelenleg 8 szakaszt tudnak elkülöníteni a hegybe vágott teraszok alapján, a legmagasabb 100 m magas), és hordalékával kialakította a deltatorkolatot  a musztiéri korban (Kr. e. 20 000) már kb. 90 km hosszú lehetett. A történeti korokból ismert folyómeder az aurignac korban (Kr. e. 10 000) jött létre. (L. Bonneau: La Crue du Nile, Paris 1964.)
II. 12.	22 A sókicsapódások különösen a Wadi Natrunban jellemzőek, ahol 10 sós tó is kialakult. El Kab környékén szintén olyan nagy mennyiségben fordul elő, hogy a szárazság hatására kifehéredik a vidék. A piramisok - valószínűleg Gizában - állapotának a romlása azonban csak részben írható a magas sótartalom rovására.
23 Egyiptom földje fekete  ez a tény szolgált alapul az ország egyik leggyakoribb egyiptomi nevének: Kmt  "fekete" megszületésére, míg a sivatagra a dšrt -  "vörös" megjelölést szokták alkalmazni.
II. 13.	24A 8 pékhüsz (könyök) valószínűleg a deltavidék valamely városára vonatkozik (Szaisz?) a 15-16 könyök pedig az ideális áradási magasságot tükrözheti, talán Memphisz környékén. A Nílus kiáradása Elephantiné szigeténél átlagosan 24-8 könyökkel emelte meg a víz szintjét. Egy pékhüsz hossza másfél lábnak felel meg (37-55 cm, Borchard, Nilmesser, und Nilstandmarken (AKAW) Berlin 1906, uő, ZÄS 72, 1936, 137. sk.)
25 Moirisz királyon III. Amenemhatot (Kr. e. 1842-1797) érti (1. II. 101.).
II. 14.	26 Ezzel szemben óriási csatornarendszert tartottak fenn és természetesen más mezőgazdasági munkát is végeztek. Egy újbirodalmi szövegben a paraszt munkáját tartották a legnehezebbnek. A sírjeleneteken általában a marhák tapossák be a magokat. (L. Willcocks, W.  Craig, J. I.: Egyptian Irrigation, 3rd. Ed. London 1913; Hartmann: L'Agriculture dans l'Ancienne Ėgypte, Paris 1923.)
II. 15.	27 A Perszeusz őrtorony S ztrabón leírása (XVII. 1,18 C 801/alapján a Nílus bolbitiszi ágának közelében lehetett.
28 Kerkaszórósz valószínűleg El-Warraqkal azonos.
29 Péluszion, a mai El Faraura területén, a sin - "erőd" nevet viselte a fáraókorban. A keleti Nílus-ág mellett fekvő város főistene Amon volt. Kanóposz városának története a Kr. e. 6. sz.-ig követhető vissza. Oszirisz kultuszhelyeként a hellénisztikus korban is fontos szerepet töltött be. Itt állt Szerapisz incubációkról híres temploma is. Nevét egy legendával kötik össze: Trójából hazatérve Menelaosz a görög hagyomány szerint itt kötött ki, és kormányosa, Kanóposz megbántotta az egyiptomi Próteusz király lányát, Theonét. A sértésért halálos kígyómarással bűnhődött. A hérószként tisztelt Kanóposz feleségének Iszisz Menuthiszt tekintették, aki a várostól közvetlenül keletre fekvő Menuthiszban székelt.
30A thébai nomosz, Thébai, megnevezése alatt a Bahr Juszuftól Asszuánig terjedő terület értendő.
II. 17.	31 A szebennütoszi ágat egyiptomi források itrw °3 = "nagy folyó"-nak nevezték, a kanóposzi az itrw imnti = "nyugati folyó" volt, a péluszioni pedig p3 mw n p3 r° = "Ré vize" névre hallgatott.
II. 18.	 32 Zeusz Ammón szívai jóshelyéhez fordultak (vö. II. 42.).
33 A 26. dinasztia korában az ország nyugati határa Marea (p3 mr) volt, amely a Mareótisz-tó partvidékén feküdt, de pontos helyét még nem sikerült azonosítani éppúgy, mint
34 Apisz városát sem. A vidéken valószínűleg líbiai törzsek laktak, akikkel az egyiptomiak történetük folyamán végig szoros kapcsolatban álltak (l. Bates: The Eastern Libyans, London 1972; Hölscher:	Libyer, und Ägypter, Glückstadt 1937).
II. 20.	35Az etészia szelek a nyári napéjegyenlőséget követően kb. 40 napig fújnak egyfolytában Kis-Ázsiából Egyiptom irányába, ezért nagyjából az áradás kezdetével esnek össze. Ebben az időszakban észak/északkelet felé gyakorlatilag hajózhatatlan volt a Földközi-tenger.
II. 21.	36 A Nílus az egyiptomi felfogás szerint a nun-ból jött létre, ami az ősvíz, az ősóceán megjelölésére szolgált. Hérodotosz azonban itt inkább egy görög (Hekataiosz?) elképzeléssel vitázik.
II. 28.	37 Szaisz (egy. S3w, modern Sa el-Hagar) a Nílus Kanóposzi ága mentén helyezkedik el, nem messze Naukratisztól, így a görögök jól ismerték. Innen származott a 26. dinasztia, melynek uralkodása idején az ország fővárosa volt. Főistene Neith  volt, akit a hellének Athénával azonosítottak. Az itt említett egyiptomi valószínűleg a Neith kincstárának az írnoka címet viselte.
38 Szüéné = Asszuán.
39A Nílus forrásait az egyiptomiak kezdetben déli határukon képzelték el. Az 5. századra általánossá vált az 1. katarakta, Asszuán vidékére helyezni, bár pontos helyükről többféle hagyomány maradt fenn. Egyiptomi forrásokban Tpht (barlang) vagy Qrty (két üreg) néven szerepel. Az itt szereplő két meredek hegy feltehetően a szehel szigeti Éhség sztélén (l. Barguet: La stėle de la Famine, à Séhel, Cairo, 1953) említett grf 3bw = XPO kopt szavak = Króphi, és st ndn n s nb (pihenőhely mindenkinek), aminek görög neve a nfr (jó, tökéletes) = NOYI szóból eredhet = Mophi (l. Junker, H.: Das Götterdecret, über Abaton, Wien 1913; Yoyotte: RdÉ 13, 1961, 104. sk.).
40 Az orgüia, kar, 4 könyöknek felel meg, vagyis 1/100 sztadionnal egyenértékű.
II. 29.	41 L. a II. 9-hez írt jegyzetet.
42A katarakta vidéke rendkívül nehezen volt hajózható, ezért egészen korán csatornát vágtak, amelyet már III. Szeszósztrisz fáraó Kr. e. (1878-1840) javíttatott, hogy megkönnyítse hajói útját, és amelyen a 18. dinasztia korában is hajóztak.
43 Takhompszó (T3-q-w3-p-s), amit a későbbi források Dodekaszkhoinosz (Sht-itrw-12) néven emlegetnek, valószínűleg nem egyiptomi eredetű név, és a mai Dzserar szigetére vonatkozik (l. Herminghausen: Herodots Angaben über Äthiopien, Fontes Historiae Nubiorum).
44 Az etióp (görögül "égett arcúak") megjelölés a fekete bőrű emberek összefoglaló neve Hérodotosznál. A nomád etiópok pedig a beduinok lehetnek, itt minden bizonnyal a mai bedzsák ősei, a medzsáik.
45 A folyam mentén kellett haladni a 2. kataraktát követően, mert a folyamatos hajózás lehetetlen volt, egészen Kerma vidékéig, ahonnan akadálytalanul lehetett már hajózni Merowéig, majd a 4. katarakta után, magas vízállás esetén el lehetett hajózni egészen Meroéig, amely az Kr. e. 6. sz.-ban a kusi királyság fővárosa volt. Zeusz, vagyis Amon tisztelete az újbírodalom korától mutatható itt ki, akinek különböző helyi formái számára épített templomok Núbia egész területén megtalálhatók. Az említett jóslatok az Amon orákulumokra utalnak, amikor a thébai theokrácia mintájára, ünnepélyes külsőségek közepette nyilatkozott az isten a neki feltett kérdésekre. Dionüszosz, vagyis Oszirisz kiemelkedő helyi tiszteletének eddig még nem bukkantak a nyomára. Tény azonban, hogy más istenek, mint pl. Ré, Izisz, Apedemak is nagy tiszteletben részesült.
II. 30.	46A szökevények földje feltehetőleg a Kék Nílus és a Gezirah vidéke lehetett. Aszmakh nevük a smhj (bal), ill. shm (elfelejt) népetimológiához kapcsolódhat. A bal szó valószínűleg onnan ered, hogy a hadseregben a görög csapatok Pszammatikh jobb oldalán, az egyiptomiak pedig balján szoktak felsorakozni.
47 Daphnai, a mai Tell el Defenneh, a Ramesszida kortól a keleti delta határvárosa volt, ahol nagyrészt núbiai katonák teljesítettek szolgálatot. Innen származik egyiptomi neve – t3 hwt p3 nhsj, "a núbiai háza". I. Pszammetikhosz fáraó erősen kiépítette.
48 Az elbeszélésnek lehet történeti magva, de az események biztosan nem ilyen görög légkörben zajlottak. Az egyiptomiak ekkoriban gyakran sérelmezték a fáraó görögbarát politikáját, elképzelhető, hogy így is tiltakoztak ellene.
49 A meroéi birodalom uralkodói többször is viseltek hadat különböző környező törzsekkel, népekkel.
50 Egyiptomi diaszpórákról a déli területeken már az Óbirodalom korából vannak értesüléseink, és az Újbirodalom idején ez a vidék a 4. katarakta területéig maga is egyiptomi fennhatóság alatt állt. A kulturális hatások még önállósulása után is erősen befolyásolták fejlődését, sőt az egyiptizálás egyik alapvető vonásává vált (l. Sävp-Söderbergh: Ägypten und Nubien, Lund 1941; Emery, W. B.: Egypt in Nubia, London 1965).
II. 32.	51 Kürénében 520-490 táján a Szíva oázisban tisztelt Zeusz Ammonnak egy dombon templomot emeltek.
52 Etearkhosz valószínűleg egy Szívában letelepedett görög ember lehet, akit a perzsák a terület élére állítottak (ti. Dareiosz korában minden bizonnyal perzsa ellenőrzés alatt állt), vagy aki éppen lerázta a perzsa igát.
53 Az ammóniosz népre vonatkozólag 1. II. 42.
54 A naszamónok berber pásztorok lehettek, akik az Augila-oázis datolyáin éltek. Fejükön tollat viseltek, és elképzelhető, hogy az egyiptomi forrásokban említett tmhw néppel azonosak. Valószínűleg több törzs szövetségének a rendszerében éltek.
55Az említett útvonal talán Augila – Fezzan– Tibesti – Bodele lehetett. A kis termetű emberek, pigmeusok, akik ma a Kongó vidékén laknak, akkoriban esetleg még élhettek a Bodele-mélyföld területén. (L. Nachtigal, G.: Sahara and Sudan II., Berlin 1889, 77. sk.)
56 Isztrosz = Duna.
II. 33.	57Euxeionosz = Fekete-tenger.
II. 35.	58 Valószínűleg kortárs szokást tükröző kijelentés. Az Óbirodalom korából férfiak és nők ábrázolása egyaránt megtalálható, az Újbirodalom idején pedig férfiakat ábrázoltak vásárlás közben. Kereskedők is ismertek mindkét nemből.
59 Az egyiptomi duplagerendás függőleges szövőszéken férfiak dolgoztak (a korábban használt vízszintes szövőszéken nők), míg a görög szövőszékeken nők szőttek. (L. Johl., C.: Altägyptische Webestühle, Leipzig 1924; uő, Die Webestühle der Griechen und Römer, Leipzig 1917.)
60 A terhet az egyiptomi ábrázolások alapján férfiak és nők egyaránt hordhatták a fejükön és vállukon.
61 Az archaikus kortól kezdve vannak mellékhelyiségre utaló nyomok egyiptomi emlékekben, de a házak nagy részében valószínűleg nem volt beépített WC, csak hordozható (pl. Schaparelli, E.: La tomba intatta dell'Architetto Cha, Turin 1927, p. 117, fig. 99.).
62 A jobbmódúak házában volt ebédlő, de ásatásokon feljegyzett épületeken belüli ételmaradványok jelzik, hogy másutt is ettek a házban. Emellett bizonyára kedvelt volt a szabad ég alatti étkezés.
63 Az egyiptomi papnők többféle papi feladatot is elláthattak, de a görögországitól eltérően áldozatot nem mutattak be, a hívekkel nem foglalkoztak, és a templom anyagi jellegű tevékenységét nem irányították.
64 A jogi kötelezettséghez l.. Seidl, E.: Atti 11mo Congresso Internationale di Papirologia, Milano 1965, 149. sk. Milano 1966.
II. 36.	65 A kopaszság a 18. dinasztia korától kezdett erőteljesen terjedni a papság körében, és csak a Késői korban vált kötelezővé a haj lenyírása. Az egyiptomi férfiak egyébként is rövidre nyírták hajukat, de általában parókát viseltek felette. (1. Desroches-Noblecourt: BIFAO 45, 1947, 185. sk.).
66A mai falvakban gyakori, hogy a tyúkok, nyulak az ágy alatt laknak, és a kecske is a szobában alszik, esetleg éppen a tévé mellett.
67 A 20. dinasztiától a kenyeret egyre inkább bdt (köles)-ből készítik ü (árpa) helyett, és a 22-26. dinasztia idején már ez a fő gabonafajta az országban, míg a hellénisztikus időben a swt (görög pürosz = csupasz búza) lett. A keresztény korra a bdt szinte teljesen eltűnt.
68A kovászt inkább sörkészítéshez gyúrták lábbal, bár kenyér esetén sem kizárt.
69 Az agyagot edény készítéshez lábbal, téglagyártáshoz lábbal és kézzel egyaránt gyúrták. 
70 A körülmetélés elterjedt szokás volt 6-12 éves kor között, de csak a papság és királyok körében tűnik kötelezőnek. A rítust ünnepség követte. (L. Ghaliougui, P.: Magic and Medical Science in Ancient Egypt, London 1963, 95. sk., de Wit: ZÄS 99, 1973, 41. sk.)
71 A hieratikus (itt nem szerepel, valószínűleg mert ekkoriban kizárólag vallási szövegek feljegyzésére alkalmazták) és démotikus (sh shśt – "levélírás") írást jobbról balra használták, míg a hieroglif írást (mdw ntr – "isten szavai") lehetett balról jobbra, sőt felülről lefelé is alkalmazni.
II. 37.	72 Büblosz= papirusz.
73 A közönséges széles bab (Vicia faba L.) megtalálható 12. dinasztiai halotti áldozatban, és indiai bab magokat (Cajanus indicus L.) is találtak. A Harris I. papiruszon pedig a Nílus isten áldozatai között 11 998 hordó bab és 2396 hordó fejtett hab szerepel. Táplálkozásra és orvosságnak egyaránt használták. A papok valószínűleg kerülték fogyasztását, mivel szelet okoz. Lehet, hogy démon-hordozónak is tartották e miatt a hatása miatt (1. Jacobs: RT 34, 1912, 9.).
74 Több pap szolgált még a kis vidéki templomokban is, ami hierarchia kialakulását tette szükségessé. A nagyobb rítusokat a hmw ntr (főpapok) végezték, és ők léptek be a szentek szentjébe, hogy találkozzanak az istenek manifesztációjával. Ha sokan voltak, phülékbe sorolták őket, és felváltva teljesítettek szolgálatot. Az alsó papság (wrbw, hryw ntr) a kiegészítő tevékenységet végezte a főpapok mellett, és szintén phülékre oszlott. Emellett még számos tisztség is kialakult. Az egyes tisztségekre kinevezéssel is szert lehetett tenni, de lehetett örökölni is. (L. Sauneron, S.: Les Prêtres de l'Ancienne Ėgypte, Bourges 1957.)
II. 38.	75 Epaphosz/Ápisz szent állata a bika. Memphisz szent bikáját Ptali lelkének is tartották. Az élő Apisz az Ápieionban lakott, és díszes temetésben részesült halálakor, majd új állatot kerestek helyébe. Az áldozati állatok nem rendelkezhettek az Ápisz bikák jellegzetes vonásaival – gondosan ellenőrizték levágásuk előtt. (Otto, E.: Beiträge zur Geschichte der Stierkulte in Ägypten, Leipzig 1938; Grimm: ZÄS 95, 1968, 17. sk.)
II. 39.	76 Számos áldozati jelenetben fej nélküli állatáldozatot látunk. Az abüdoszi Oszirisz templomban kifejezetten elátkozzák a fejeket (mondván, hogy azok Oszirisz ellenségei), vagy egyenesen Széth fejével azonosítják. A halottí szertartások alkalmával végzett szájmegnyitási szertartáskor az áldozatok között szerepel a comb és a szív, de fejet nem találunk. Ugyanakkor vannak olyan áldozati listák, ahol a farok és pata mellett a fejet is említik. Az újbirodalmi alapító leletekben pedig kifejezetten marhafejeket is megmintáznak fajanszból és az áldozatot jelentő szó hieroglif determinatívuma éppen marha- vagy libafej.
II. 41.	77 Iszisz, Oszirisz testvére és felesége az Újbirodalom korában került közelebbi kapcsolatba tehénalakú istennőkkel és Háthorral. Hérodotosz korára azonban a kapcsolat már standardizálódott, és az ábrázolásokon többnyire tehénszarvak között napkorongot vagy saját hieroglif jelét viseli fején (l. Munster, M.: Untersuchungen zur Göttin Isis, Berlin 1968).
78 Az állat-múmiák tanulmányozása arra mutat, hogy mumifikálás előtt hagyták őket egy darabig rohadni, majd exhumálták a tetemeket, és bitumennel bekenték. Gyakran több állatból raktak össze egy múmiát, ami lehetővé tette, hogy valóban összegyűjtsék őket, és úgy szállítsák temetkezési helyükre. A marhatemetők nagy mérete jelzi, hogy kiterjedt területük volt. Az Apisz bikákat a Szerapeumban, a Buchis bikákat a Bucheumban, közönséges bikákat Abuszirban, Szakkarában stb. temettek el.
79 A Proszópitisz nevű sziget leginkább a Nílus Kanóposzi és Szebennütoszi ága által közrefogott területre érhető, amely rendkívül sűrűn lakott volt.
80 Atarbékhisz város neve legvalószínűbben Kom Abu Billu (Pr Hwt Hr Mjk3t) egyiptomi nevének perzsa átírásából alakulhatott ki. Itt van marhatemető, és Háthor/Aphrodité kultusza is jelentős. Ráadásul egy ideig a Proszópitisz nomoszhoz tartozott.
II. 42.	81 A Thébai Zeusz Amon-Rével azonos (1. Sethe, K.: Amun und die acht Urgötter von Hermopolis, Berlin 1929). Szent állata a kos (ovis platyra aegyptiaca). Amon kultusza a 11. dinasztia korától erőteljes Thébában; feltételezések szerint a Hermopoliszi nyolcasságból vették át. Min és Montu vonásainak egy részét is magára öltötte, és a helyi állatkultuszból a kos és liba került vele kapcsolatba. A kecske a közemberek áldozati állata volt.
82 Mendészben szintén kost tiszteltek szent állatukként, ám ez a faj (ovis longipes paleoaegyptiacus) fokozatosan kihalt. Ábrázolása megőrizte a hagyományos formát, de az élő állatot más fajtával kellett helyettesíteni. Egy hasonló kecskefajt, a Hircus mamabrinust választották. A mendészi kos tisztelete Manethón alapján a 2. dinasztia korára megy vissza. Felesége Hatmehit helyi istennő.
83 Héraklész itt valószínűleg Honszuval azonos, akinek neve a hns – "vándorol, utazik" tövet tartalmazza, és Suval, mint az ég támaszával. Honszu-Su formában mindkét lehetőséget magába olvasztja.
84 Az ammóniosz nép – a Szíva-oázis lakói (vö. II. 32.) Zeusz Ammón jóslatai igen népszerűek voltak a Kr. e. 5. sz.-i Spártában. Legrégebbi szívai temploma Aghurmiban található. Kultuszában libüaiai, föníciai, egyiptomi és etióp vonások egyaránt megtalálhatók.
II. 43.	85Arnaszisz (l. II. 162.).
II. 44.	86A türoszi Héraklész = Melkart.
II. 45.	87Ezt a mesét általában a legendás Buszirisz királlyal szokták kapcsolatba hozni.
II. 46.	sa Mendész kos istent gyakran azonosítják Hnum-Rével. A kos hangsúlyos termékenységi jellege miatt azonos Pannal és Minnel is, és teológiai szerepe párhuzamba állítható a napisten nyolcasságot létrehozó teremtő tevékenységével (L. Badawi, A. M.: Der Gott Chnum, Berlin–Glückstadt– Hamburg--New York 1937).
89 Mendész közelében került elő olyan öntőminta (Michailidis: BIFAO 63, 1965, 139.), amelyen ezt a jelenetet ábrázolják.
II. 47.	90 Disznót az egyiptomiak hétköznapokon általánosan fogyasztottak (Tell el Amarnából számos disznóól is ismeretes), de mint Széth megtestesülési formáját valóban tisztátalan állatnak tartották. Keleten ma is általános tabu, részben mivel bőrbántalmakat okozhat zsíros húsa, részben mivel veszélyes paraziták élnek bőrén. Feláldozása holdtöltekor Széth megtestesülésének rituális elpusztítását jelentette. Termékenysége miatt mindezek ellenére égi disznóként Nut istennőt is tisztelték benne, és egy időben amulett formában nyakláncon is viselték.
91 Szeléné Iszisszel azonos.
II. 48.	92 Dionüszosz ünnepe a phallosz körülhordozásával a hellénisztikus Egyiptomban jól ismert. Erre utaló nyomok a korábbi időkből is származnak. Az itt leírt ünnepséget a thébai Pamüliával lehet kapcsolatba hozni. A zenei aláfestés általánosan jellemző az egyiptomi rítusokra. A kísérő nők egy része is az istent zenével, tánccal szolgáló papnő lehetett. A hagyomány szerint mikor Iszisz összerakta Oszirisz holttestét, phalloszát modellel helyettesítette, mert azt egy hal elnyelte már. Az aulosz játékos kultikus szerepét tükrözi, hogy ekkoriban az amulettek között is feltűnik.
II. 50.	93 Egyiptom történelme során valóban kevés ember részesült kultuszban. Fáraók, Imhotep, Amenhotep Hapu fia istenné váltak, de nem a görög értelemben vett hérosz-tisztelet vált osztályrészükké. Az Oszirisszé vált halott is isten lett. (L. Rowe.: ASAE 40, 1940, 1. sk. és 291. sk.)
II. 51.	94Az íthyphallikus Mínre vagy Osziriszra utal (vö. Gauthier: Les Fêtes du Dieu Min, Cairo 1931).
II. 54.	95 A szivai Zeusz Ammon kultuszban nők bizonyosan játszottak szerepet, mégpedig valószínűleg az egyiptomi papnőkhöz hasonló formában.
II. 55.	96 Dódónában a legkorábbi kerámialeletek a kora és közép helladikus kultúra közti átmeneti időből származnak, ami már ősi, görög népességre utal. Az edényeken érzékelhető makedón hatások keletről érkező pásztornép betelepedését sejtetik Kr. e. 1900 k. és a késő helladikus korig találhatók kisebb leletek (pl. egy késő helladikus III. csatabárd a magyar urnamezős kultúrával is kapcsolatot mutat, l. Hammond: Epirus, Oxford 1967, 331.). A vidék ezt követően is folyamatosan lakott. Az északi kapcsolatok is jelentősek maradtak, különösen a dél-németországi Hallstatt-kultúrával. Az itteni Zeusz-kultusz tehát egyértelműen az ősi indoeurópai égisten kultuszát folytatja.
II. 57.	97A thébai Amon templomban és a dódónai Zeusz jósdában alkalmazott orákulomok hasonló vonása, hogy a kérdést írásban kellett benyújtani, úgy, hogy igen vagy nem-mel megválaszolható legyen. Dódónában azonban valószínűleg eredetileg a tölgyek zúgását és a galambok turbékolását értelmezték. Az egyiptomiak áldozati állatból kiolvasott jóslási módszere biztosan nem tükröz standard módszert, mivel erről egyiptomi források nem szólnak.
II. 58.	98 A felvonulásokon és körmeneteken az istenszobrot bordozták körbe nagy tömeg kíséretében. Az egyiptomi ünnepek egyik fő eseménye a prt ntr, az isten kivonulása. Távoli vidékekről összegyűltek ilyenkor az emberek, és körmenetben kísérték isteneik szobrait. Egy-egy kijelölt helyen áldozatot is bemutattak neki, és elvégezték a különböző előírt szertartásokat. Pl. Völgy Ünnep, Háthor kivonulása Edfuba. (Yoyotte, J. et alii.: Les Pélérinages – Sources orientales 3, Paris 1960; GYőry H.: Egyiptológiai Füzetek I. [Studia Juvenum in Honorem V. Wessetzky], Budapest 1983, 53-71.) Görögországban szintén számos, széles néptömegeket megmozgató ünnepet ültek, amelyek saját, önálló fejlődése a bronzkorig nyúlik vissza. Pl. Délia, Pamboiótia, Eleuszinia stb.
II. 59.	99 Minden templomnak megvolt a saját ünnepi kalendáriuma, amelyek számtalan nyilvános ünnepet, "összejövetelt" is tartalmaztak. (Vö. II. 60-63., l. Drioton, E.: Les Fêtes Égyptiennes, Cairo 1944; Schott, S.: Altägyptische Festdaten, AMAW 10, 1950, 885. sk., Bleeker, C. J.: Egyptian Festivals, Leiden 1967; Gaballa-Kitchen: Orientalia 38, 1969, 47. sk.)
II. 60.	100 Bubasztisz – a mai Tell Basta (Pr B3stt), a 22. dinasztia székhelye. Šmw évszak 2. hónapjának 1. napján a denderai Háthor Bubastisba ment az edfui templom ünnepi listája (Alliot, M.: Le Culte d'Horus à Edfou, I. Cairo 1949, 232. sk.) szerint, és a Kanópuszi dekrétum (OGI I. 56,61, Urkunden, II. p. 138) is ezen a napon említi a Bubaszteiát, Basztet/Artemisz ünnepét. A szaiszi kalendáriumban és az esznai Ünnepi Listában (Sauneron, S.: Les fêtes religieuses d'Esna aux derniers siècles du paganisme, Esna V, Cairo 1962), a 16. napon szerepel ilyen ünnep. Az ünnepnap fenti meghatározását valószínűsíti, hogy az edfui ünnepi lista szerint is ekkor van Bubasztisz 3 legnagyobb ünnepének egyike.
101 Háromféle fúvóshangszert használtak az egyiptomiak: hosszú furulya = kalamosz, m3t vagy wn3r, kettős klarinét, mmt, kettős oboa = aulosz, wdni (l. Hickmann, H.: CGC Instruments de Musique, Le Caire 1949).
102 Esznában a termékenységkultusz részeként Háthor kultuszszobra és az Apisz bika előtt zajlott ilyen rítus.
II. 61.	103 Buszirisz – a mai Abuszir (egy. Pr Wsir nb Ddw), Szamanudtól délre (1. II. 61.). Iszisz több napos ünnepén bizonyos, hogy Osziriszt, Buszirisz városának főistenét ünnepelték, ill. halálát siratták. A Khoiak ünnepen elkészítették a gabona-múmiát és Oszirisz-Szokárisz szobrát, majd termékennyé tették Oszirisz ellenségeinek vérével a földeket (vsz. eljátszották Hórusz győzelmét felettük), megsiratták Osziriszt bebalzsamozott teste mellett, koporsóba helyezték és eltemették, majd megünnepelték Oszirisz-Szokáriszt, benben követ állítottak (talán újraéledésének szimbóluma), végül felállították a dzsed oszlopot, ami Oszirisz alvilági és Hórusz földi királyságának beiktatását jelképezte. Ezt nyilván örömünnep követte (l. Moret, A.: Mysteres Égyptiens, Paris 1923; Chassinat, E.: Le Mystère d'Osiris au Mois de Khoiak, Cairo 1966-1968.).
104 Olyan rítusokra és kultuszcselekményekre utal, amelyeken rendszerint csak a papok vettek részt. Az ezekkel kapcsolatos hallgatási kötelezettség Egyiptomban csak a görög–római kortól kimutatható, míg a görög misztériumoknak már ekkor lényeges vonása. Hérodotosz bizonyosan a nyilvános szertartásokon vett részt és a körmeneten, a többiről csak hallhatott, és görögországi beavatási szertartások fogadalma szerint értelmezte az ezekről szerzett ismereteit.
105 A legenda és a kultusz közös vonásai alapján a káriaiak Oszirisz ünnepén Attisz halálát és új életre kelését élhették meg, gall és archigall szokás szerint vérükkel erősítették az istent.
II. 62.	106 Szaisz, a 26. dinasztia idején az ország fővárosa, a Delta vidéken található.
107 A só megakadályozta, hogy a lámpa kormozzon, és a lángnak fényes sárga árnyalatot adott.
108 Mécses ünnep Szaisz fő istene Neíth = Athéné šmw évszak 3. hónapjának 13. napján (Epiphi) ünnepelte lükhnokaié ünnepét. Esznában, a felső-egyiptomi Szaiszban fennmaradtak a rituálé részletei: arról emlékeztek meg, hogy a világ teremtése után ezen a napon tért haza Neith fiával, Rével Szaiszba. Este Neith képmását tehén alakban a Nílus partra vitték, majd templomába, ahol eljátszották győzelmét Ré ellenségein (Bebon, Apophisz és kíséretük). Ezzel az aktussal lépett a káosz helyébe a béke. Ekkor hangzott fel: "Fáklyagyújtás nagy bőségben templomában. Hadd ünnepeljenek férfiak és nők! Hadd kiáltson örömében az egész város, és senki se aludjon napkeltéig!" (Sauneron, S.: Esna III. Kairo 1968, no. 207, 22-23, V. p. 302. ) A fáklya és Neith kapcsolata annyira közismert lehetett, hogy a gréco-római terrakottákon Athéné hatalmas fáklyát szokott tartani.
II. 63.	109 He'liopoliszban több ünnepségről is tudunk: a héliopoliszi bika fejével díszített oszlop felállítása (Pillet: ASAE 23, 1923, 123.), Újévi ünnepség = Ré születése (l. Gardiner: RdÉ 10, 1955, 13. sk.), Ised fa ünnepe (kapcsolatban állt az udzsat szem megtöltésével, l. Edwards: HTBM, 47. sk. pl.. 39.) stb., kérdéses, vajon melyikre gondol Hérodotosz. (l. Desroches-Noblecourt: Kemi 13, 1954, 33. sk., Drioton, E.: Les fêtes de Bouto, BIE 25, 1942-1943, 1. sk.)
110 Buto (egy. Pr W3dt) mai Tell el-Farain, környékén a 26. dinasztia óta gyakoriak a görög kereskedők. Ide is több alkalommal zarándokoltak el a hívők, pl. teliholdkor minden hónapban, Hórusz és Uadzset/Létó ünnepére, és éhség idején a király itt szokta az engesztelő szertartásokat végezni. Az évenkénti ismétlődés miatt leginkább a Hórusz ünnepre gondolhatott Hérodotosz.
111 Paprémisz – azonosítása kérdéses, valószínűleg a 7. alsó-egyiptomi nomoszban található Létopolisszal azonos, ahol Hórusz részesült kiemelt tiszteletben (Sethe, K: Dramatische Ramesseum papyrus II. Leipzig 1928, 113. sk.) Árész valószínűleg vele azonos. Paprémiszban Arésszal kapcsolatban Hórusz valamelyik formájára lehet gondolni harcias jellege miatt, talán Haroérisz/Onuriszra. A létopoliszi Hórusz kultuszban is ismert rituális csata, de máshol is előfordul, pl. Abüdoszban Oszirisz mítoszához kapcsolódva, Butóban Minnel kapcsolatban, sőt a már említett Busziriszban is a dzsed oszlop felállításakor.
II. 65.	112Az állatkultusz nyomai az egyiptomi történelem kezdeteitől kimutathatók, de az állatok tisztelete kiemelkedő jelentőségűvé a késői korban vált. A szent állatok különböző csoportokba rendezhetők: templomi állatok, azokkal azonos fajták, fétis állatok. Múmiáik számára nagy kiterjedésű temetőket, katakombákat hoztak létre (vö. II. 66-76.). (Wiedeman, A.: Der Tierkult der alten Ägypter, Leipzig 1912; Hopfner, T.: Der Tierkult der alten Ägypter, Vienna 1913.)
II. 66.	113 Európából csak a Kr. u. 1. sz.-ból ismerünk háziasított macskát. Az egyiptomi macska valószínűleg a háziasított líbiai macska (= a felis maniculata és a hiéna keveréke) lehetett. A macskakultusz Egyiptomban az Újbirodalomig nyúlik vissza, és úgy tűnik, templomi állatokra vonatkozik. Általánossá a késői korra válhatott. A macskát viselkedése, életmódja egyaránt a korábban oroszlán alakban ábrázolt szerelem- és termékenység-istennőhöz, Basztethez kötötte, a kártékony állatok és a kígyó pusztítása pedig szoláris jelleget adott neki. Ré legnagyobb ellensége az Apophisz kígyó volt. Így a kandúr Rét is megjeleníthette. (Langton, N. – Langton, B.: The Cat in Ancient Egypt, Cambridge 1940.)
114  Valamilyen helyi kultikus szokás lehetett.
II. 67.	115 Bubasztiszban annyi macskamúmíát találtak, hogy egy időben trágyát készítettek belőlük Európában és a helyszínen egyaránt. Ichneumon múmia is előfordul közöttük – ami szintén lehetett Basztet szent állata. (Naville, H. E.: Bubastis, London 1891, 52. sk) További temetők pl. Tanisz, Szpeosz Artemiszosz, Beni Hasszán, Dzsebel Abu Feda, Darb el-Kareib, Théba, Abüdosz, Szakkara, Alexandria stb.
116 Legalább 4 Künopolisz nevű városról tudunk az országban, ahol a kutyát (kilón, s3b) tisztelték. Fő istenük Anubisz vagy Bata volt. Úgy tűnik azonban a múmiák és ábrázolások alapján, hogy a kutya szót egészen általános értelemben használták, ami a tényleges háziasított és vad kutyákon kívül a sakált, farkast és a rókát is magában foglalta. Temetők számos helyről ismertek. Pl. Szakkara, Sziut, El-Hareib, Seik-Fadl, Saruna, Théba. (Keimer: BiOR 5, 1948, 22.)
117 A nílusi mongúz vagy ichneumon (’d, h3trw, rm 'm) ügyesen csípi el a patkányokat és kígyókat. Szívesen ábrázolták mocsári vadászat közben, és elképzelhető, hogy szelídítették is, mint századunk elején. Hamar bekerült a szoláris mitológiába, mint Amon-Ré szent állata. Gyakran összekeverték a cickánnyal. Kevés múmiája, ill. temetésére szolgáló bronz szobra ismert (Tanisz, Szaisz, Athribisz, Bubasztisz). Érmék alapján feltételezhető kultusza Ahmimban, és templomi naoszon történő ábrázolása alapján Hérakleopoliszban. (Brunner-Traut: NAWG 1965, 123. sk.)
118 A cickány kultusza elenyészőnek tűnik. A létopoliszi Hórusszal állt kapcsolatban.
119 A különböző fajtájú sólymokat, ölyveket és sasokat a múmiák alapján nem különítették el a kultuszban. A fáraót is védelmező Hórusz ölthetett testet benne. Ez az uralkodói aspektusa olyan széles körű tiszteletet keltett iránta, hogy számos helyi kultuszt magába olvasztott. Valószínűleg ezért is lehetett kultuszállat annyi fajtája. A héliopoliszi szoláris sólymon, Szokáriszon keresztül még Oszírisz t is ábrázolhatták sólyom fejjel. Múmiája az országban szinte mindenütt megtalálható. (Lortet-Gaillard: ASAE 3, 1902, 18. sk.; Emery: JEA 57, 1971, 4. sk.)
120 Az íbisz Thot/Hermész kultuszállata, természetes tehát eltemetése a kultuszközpontban, Hermapoliszban. Temetője azonban számos más helyen is megtalálható. Pl. Szakkara, Ombosz, Théba, Hagg Kandil, Abüdosz.
121 A medve nem őshonos Egyiptomban, Szíriából vittek he egy-egy példányt az idegen országok adói, ill. ajándékai között. (Keimer: AOF 17, 1954-1956, 337. sk.)
II. 68.	122 A krokodillal kapcsolatos megfigyelések többé-kevésbé helytállóak, de nem alszik téli álmot, maximális nagysága nem haladja meg a 6 métert, alsó állkapcsát is képes mozgatni, bár nem szokta, nyelve ehhez szinte hozzátapad, ezért nemigen látni mozogni. Egyiptomban nem élnek piócák, de a krokodil szájában valóban előszeretettel telepednek meg mindenféle paraziták, és bizonyos madártípusok valóban kiszedegetik ezeket. (Dolzani, C.: Il dio Sobek, Rome 1961, Kákosy L.: ZÄS 90, 1963, 66. sk., uő, MDAIK 20, 1965, 116. sk.; J. De Morgan: Kom Ombo, I. 3/2, 422. sk.)
II. 69.	123 Ahol a krokodil Szobek istenhez kötődött, ott szentnek tartották (Fajum, Delta), ahol Széthhez kapcsolódott, ott vagy tisztelték, mert Széth-kultusz volt (pl. Kom Ombo), vagy ellenségnek tartották, mint Széthet is. Ez utóbbi fordult gyakrabban elő. Pl. Dendera híres volt krokodilellenességéről. Edfuban és Apollinopolisz Parvában hálóval fogták el, és húsát fogyasztották.
124 Théba környékén Hermonthisz volt nagy kultuszközpontja. Neve a 2. átmeneti kor számos erről a vidékről származó fáraójának a nevében szerepel. Több, a thébai temetőben talált múmiáján a fül helyén a koponyájában látható furat valószínűsíti a fülbevaló alkalmazását, mivel füle nincs, csak annak várható helyére tehették. (Hopfner: Tierkult, Vienna 1913, 128. sk.)
125 Fő kultuszközpontja a fajumi Krokodeilopolisz (Šdt), ahol a hagyomány szerint Ménész fáraó annak emlékére alapított neki kultuszt, hogy krokodil hátán átszelve a Nílust menekült meg kutyái elől. Itt kialakult Szobek-Ré formája miatt sólyomfejjel is ábrázolták.
126 Nevezetesebb temetői: Fajum, Ombosz, Gebelein, ElKab, Koptosz, Maabde. Elephantiréhez 1. Hegaib sm-pap szobrának töredéke, Szépművészeti Múzeum Közleményei 92 (1977) 69-81.
127 Egyiptomi neve msh.
II. 70.	128 Szakrális vadászata szigonnyal történt, csónakról. Az itt említett módszert talán a parasztok alkalmazták, és elképzelhető, hogy az élve elejtett krokodilokra vonatkozik.
II. 71.	129 A vizilovat Széth/Tüphón megtestesülésének tartották sok helyen, ezért szívesen festették vörösre, és gyakori szigonyozásának ábrázolása - Antiopoliszban azonban éppen ezért tisztelték. Alakja emlékeztetett a terhes nőkre, és a nőstények valóban gondos anyák. Ez a vonása már egészen korai időkben a nőstény vízilovak isteni tiszteletéhez vezetett különböző istennők személyében. Mint védőistennő a születés segítője, az anyai kedvesség, táplálás megtestesítője, aki a túlvilági újjászületésben is közreműködhet. Jelentős kultuszközpontjai alakultak ki Thébában, a Fajumban, Silsilehben és az 1. katarakta környékén. (Säve-Söderbergh: On Egyptian Representations of Hippopotamus Huntinta as a Religious Motive, Uppsala 1953.) Leírása teljesen téves, pedig Hérodotosz maga is láthatta – bár veszélyes volta míatt valószínűleg csak távolról, és nem teljes alakját. A bizarr leíráshoz a korábbi görög hagyomány is hozzájárulhatott. Bőréből pajzsot és páncélt készítettek, bár a lándzsanyél sem elképzelhetetlen (a mai Afrikában készítenek belőle botot is).
II. 72.	130 Vidrakultusznak nincs nyoma. Ammianus Marcellinus ichneumon fajtának tartja, így elképzelhető, hogy a korabeli egyiptomiak is egy kalap alá vették őket. BIE 36, 1955, 458. sk.)
I31 Sok halfajtát (oxyrhynhusz, latosz, tilapia, phagrosz) részesítettek tiszteletben. Általában női istenségekhez, és a termékenységkultuszhoz kapcsolódnak. Érdekes azonban, hogy a tisztátalan szó determinativuma éppen a hal, és áldozatok között rendkívül ritkán fordul elő. Edfuban, mivel Oszirisz phalloszát a halak megették, az "Edfui Nagy Ünnepen" halakon tapostak.
132A pikkelyes hal (lepidótos, arabul: bolti) nagyon gyakori az egyiptomi vizekben. Lepidotonpoliszban szaiszi kori bronzfiguráival teli kápolnát tártak fel. (Daeressy: RT 10, 1888, 141.) Kultusza Onurisz és Mehit tiszteletéhez kapcsolódott. Múmiáját Athribiszben és Abüdoszban is eltemették. Egész Egyiptomban termékeny-ségszimbólumként tartották számon. (Sztrabón XVII, 1, 40 C 812.)
133 Nem túl gyakori hal a Nílusban az angolna. Bár egészen a 2. kataraktáig elúszott, inkább a Delta vidékén tanyázott. Mivel alakja hasonlít a kígyóra, Atumnak szent állata lett.
134 A rókaszínű lúd valószínűleg a smn lúdra utal, amelyet valóban szentnek tekintettek, bár az ősi, teremtő istenekhez, Gebhez és Amunhoz kötődött.
II. 73.	135 A főnix név az egyiptomi bnw-ból alakult ki, amely a kócsagigémmel azonos. Az egyiptomi mitológiában a szoláris kultuszhoz kapcsolódik, víz fölé emelkedő alakja talán az ősvízből kiemelkedő élet képzetére emlékeztetett. A héliopoliszi theológiában az ősvízből kiemelkedő ősdombot jelképező benben kövön emelkedett ki a napistenhez hasonlóan, akinek nagyon hamar a "lelke" és manifesztációja lett. Így vált az újjáéledés szimbólumáva is. Ugyanitt úgy tartották, hogy az išd fán született, amelyen a korai időkben az ország legfontosabb eseményeit jelezték. Ezzel az idő urává vált. Kapcsolata a ba lélekkel képessé tette alakja változtatására is. A halott is felvehette alakját (Halottak Könyve 83). A történetben szereplő többi elem a görög eredetű főnix mítoszból származik. (McDonald: Phoenix 14, 1960, 187. sk.)
II. 74.	136 Hérodotosz leírása egyértelműen a szarvasviperára illik, ami az egyik legmérgesebb kígyófajta. Általában kerüli a mozgalmas helyeket, ezért viszonylag ritkán találkoztak vele az emberek, de ha mégis, az gyakran halállal végződött. Ennek ellenére, valóban komoly kígyókultusz tanúi vagyunk itt, bár ez inkább a kobrákra vonatkozott. A kultuszok a kígyók termékenységi jellege miatt zömükben női istenségekhez kapcsolódtak (az alsó-egyiptomi Uadzset és Théba vidéki Renenutet és Meretszeger a legjelentősebb. (Vö.: Keimer: Histoires de serpents dans l'Egypte ancienne et moderne, MIE 50, 1947; Győry  H.: Lege Artis Medicinae, 5, 1995, 192-197.)
137 Zeusz/Amont kígyó alakban a Km-3t-f  kígyóval azonosították, ill. azt tekintették a lelkének, emellett szoros kapcsolatban állhatott Ir-t3 (Föld-alkotó) és az `hrw kígyóval. Meretszegert többször ábrázolják a sztéléken Amonnal együtt. (Bruyére: MIFAO 58, 1930; Sethe: Amun und die acht. Urgötter, Berlin 1929, Urkunden VIII, 18b.)
II. 75.	138 Az itt tisztelt Uadzsetet gyakran ábrázolták szárnyas kígyó alakjában.
139A repülő kígyó képzete többféleképpen is kialakulhatott. A szarvasvipera támadáskor akár egy méter távolságra is fel tudja dobni magát a levegőbe, és harapás után hihetetlen gyorsan visszahúzódik. Mindezzel a repülés képzetét keltheti. Ugyanakkor Délkelet-Ázsiában a fás vidéken él egy szárnyas gyíkfajta (draco volans), ami felületes megfigyelésre kígyónak nézhető, szárnya pedig a denevérére emlékeztet. Ennek a híre is beivódhatott a görög köztudatba. Ehhez járultak hozzá az egyiptomi ábrázolások, amiken valóban gyakoriak a szárnyas védő lények – mintegy védőszárnyaik alá veszik az arra érdemeseket.
140A Wadi Tumilátot írja le.
II. 76.	141 A fekete íbisz a comatibis eremita (3h), a másik az ibis aethiopica, amelynek számos múmiája került elő az állattemetőkből. Egyiptomi források még egy harmadik fajtát (plegadis falcinellus, gtn) is megkülönböztetnek. (Keimer: ASAE 30, 1930, 20. sk.)
A vízikígyóhoz 1. Gossen-Stfier: RE II. A. 554. sk.
II. 77.	142 Az egyiptomi orvoslásban számos gyógykészít-ményt alkalmaztak, köztük hashajtót, hánytatót, és beöntést is végeztek. A műveleteket bizonyos esetekben több napon keresztül is végre kellett hajtani. Egészséges embereknél azonban csak a terhesség megállapításához alkalmaztak ilyen módszereket – akkor azonban egy alkalom is elegendő volt.
143Az orvosi íratokból kiderül, hogy az év bizonyos időszakait veszélyesebbeknek tartották az egészségre a többinél – különösen az év végi epagomen napoktól kellett tartani. Ennek okát azonban a démonok víselkedésében látták. Diétát a betegek esetében előírtak, de megelőzésre nem tudunk róla. Ez a Kr. e. 5. sz.-i görög orvostudomány nagy vívmánya volt.
144 A tönkölykenyér a hétköznapi étkezések leggyakoribb tartozéka volt, de e mellett árpa és szárított lótuszmagból készült kenyereket is nagy mennyiségben fogyasztottak. (Montet: Every Day Life in Egypt in the Days of Ramesses the Great, London 1962, 85. sk.) A tönkölyliszt babilóni neve kunasu.
145 Általánosan fogyasztott ital volt az árpa vagy búzából és datolyából készült sör, amit különböző fűszerekkel ízesítettek. A szőlőből erjesztett bor a felső rétegek itala volt. Az előkelő birtokokon gyakori a szőlőlugas, és az áldozatok között is szerepel a szőlő.
146A hal rendkívül fontos alapélelmiszer volt. Tartósítása a Deltában és Fajumban igen jelentős tevékenység volt, még Szüriába is exportálták.
147 A fürj költözőmadár, amikor átrepült Egyiptom felett, akkor nagy mennyiségben fogták be őket hálóval. Egy részüket felhízlalták, másokat rögtön megkopasztottak, és fogyasztásig felakasztva tartották, a többit pedig sóval tartósították. A legkedveltebb baromfi a liba volt, e mellett rendszeresen kacsát is tartottak. A tyúk III. Thotmesz (Kr. e. 1490-1436) korától található meg, mint import áru. Időnként vadmadarakat is befogtak hízlalásra. A madarakat többnyire nyársra húzva vagy főzve fogyasztották.
II. 78.	148A lakoma ilyen befejezéséről egyiptomi forrásokból nem tudunk. De mivel a leírás az egyiptomi filozófia szellemét idézi, nem elképzelhetetlen, hogy valóban előfordult ilyen eset.
II. 79.	149 A linosz vagy manerosz egy apotropaikus jellegű halotti ének lehetett az aratás körüli időkben, amely az Oszirisz(gabona-) kultuszhoz kapcsolódott.
II. 81.	150 A kalaszirisz a görög tunikához hasonló, a testet egészen a nyakig fedő ruha lehetett.
151 Gyapjút nagyon ritkán viseltek az egyiptomiak, még neve is csak a kopt nyelvben állapítható meg teljes bizonyossággal. 
II. 82.	152 Az egyes hónapok a III. Amenhotep (Kr. e. 1402-1364) korától a római korig készült klepszüdrákon ténylegesen egy-egy istennel vannak ábrázolva. Eredetileg az ő ünnepük dominált a jelzett hónapokban, lassan azonban az egyes hónapok védőisteneivé lettek. E mellett azonban más rendszerek is éltek. Denderában és Edfuban olyan listákat is feljegyeztek, amelyeken a napok is istenek alá vannak rendelve.
153 A hémerológiát széles körben gyakorolták az egyiptomi történelem legkülönbözőbb időszakaiban. A késői kortól erősen asztrológiai jelleget öltött. (Hughes: JNES 10, 1951, 256. sk., Hopfner, T.: Fontes Historiae Religionis Aegyptiacae, Bonn 1922-1925, 522. sk.)
II. 83.	154 A jóslatadásnak csak egy módját alkalmazták hivatalosan, az istenek orákulumait. Első biztosan ismert, keltezhető példáját II. Ramszesz korából (Kr. e. 1290-1224/3) jegyezték le. (Sethe: ZÄS 44, 1907-1908, 30. sk.) A szokás csúcspontját az Amon theokráciákban érte el. (Théba, 21-25. dinasztia, Meroé, Napata). A standard eljárás szerint, amikor az isten kultuszszobra kápolnájában rejtőzve körmenetre indult az istenbárkán, hogy a köznépnek megmutatkozzék, kérdéseket helyeztek elé. A választ az isten/szent állat mozgásából olvasták ki. (Meyer, E.: Gottesstaat, Militarherrschaft und Ständewesen in Ägypten, SPAW 28, 1928, 495. sk.) Incubációval is hozzá lehetett jutni a válaszhoz, de előfordult szóbeli kinyilatkoztatás, és volt, hogy az isten "méregbe gurult".
155 Jósló istenek: Héraklész = vsz. Onurisz, Apollo = Hórusz, Athéné = Neith, Artemisz = Basztet, Arész = vsz. Montu, Zeusz = Amon, Létó = Uadzset. Az egyiptomi felfogás alapján azonban bármelyik isten (sőt szent állatok is) kinyilváníthatta véleményét, adhatott orákulumot. (Vö. Černy, in: Parker: A Saite Oracle Papyrus from Thebes, Providence, 1962, Ch. VI., Roeder: Kulte, Orakel und Naturverehrung im alten Ägypten, Zürich–Stuttgart 1960.)
II. 84.	156  Egyiptom híres volt orvostudományáról. Számos szakorvosi címet ismerünk az Óbirodalom korából (bár egy-egy személy többet is viselhetett), és a későbbi orvosi papiruszok is szakosítva tárgyalják az egyes testrészek betegségeit. (Grapow: Grundriss der Medizischen Teste, I–VIII, Berlin 1954-1962, Leca, A.-P.: La Médicine égyptienne, Paris 1971.)
II. 86.	157 A balzsamozás ilyen módszere a 18. dinasztia korától ismert. Az agy eltávolítását azonban nem mindig kísérelték meg (pl. I. Ahmesz lánya, Szitamon esetében). Az etióp kés obszidián késre utal. A belső szerveket általában nátronnal kezelték, majd kanópusz edényekbe helyezve szintén a sírba tették. (A 3. Átmeneti Korban ehelyett becsomagolva visszahelyezték a holttestbe). Egyiptomi források szerint a teljes temetési előkészület vett igénybe 70 napot. (Jonckhpere, F. Autour de 1'Autopsie d'une momie, Brussels 1942, Sauneron, S.: Rituel de l'embaumement, Cairo 1952, Goyon, M. G.: Rituels funéraires de l'Ancienne Egypte, Paris 1972.)
II. 87.	158 Ez ősibb módszernek tűnik – a Deir el-Bahariban talált 11. dinasztiabeli múmiák feltehetően ehhez a módszerhez hasonlóan lettek mumifikálva.
II. 89.	159 A Középbirodalom korától kimutatható számos holttesten, hogy már bomlófélben volt, amikor hozzákezdtek mumifikálásához. Nemek közti különbség azonban nem figyelhető meg.
II. 90.	160 Csak Omboszban jegyezték fel, hogy az ott lakók nagy örömmel fogadták, ha gyermeküket krokodil ragadta el. A temetésgól nem tudunk semmit. A fulladással kapcsolatban ezzel szemben több forrás is említi, hogy az a megistenülés egyik módja volt. Nagyon is elképzelhető tehát, hogy az istenszobrokhoz hasonlóan profán kéz nem érinthette őket.
II. 91.	161 Neapolisz valószínűleg egy kis görög település lehet a későbbi Ptolemaisz Hermiu helyén (modern El-Manshah).
162 Khemmisz = mai Akhmim, Panopolis (Hnt mmw).
163 Perszeusz a Danaida-kör révén került szoros kapcsolatba Egyiptommal. Ez a másodlagos kapcsolat lett az alapja az új mítoszelemeknek. Hórusszal vagy Min-Horral azonosíthatták. Említett temploma nem meghatározható.
164  A közeli Antaeopolis (Tbw, – "papucs") nevében is szerepel a saru, és a hagyomány szerint Hórusz maga készített itt sarut a legyőzött Széth bőréből. Miután ez az esemény a rend = maat helyreálltát jelezte, könnyen kapcsolatba kerülhetett az ország jólétével. Még az is elképzelhető, hogy minden évben előadták a mítosz ezen részleteit. (Castiglione, L.: Acta Orient Hung. 20/2, 1967, 239. sk.)
165 Kifejezetten görög jellegűek, minden bizonnyal az ide telepedett görögök honosították meg és gyakorolták.
II. 92.	166 "A mocsarak között lakó" – tehát a Delta északi, már nem művelhető részén élő városiak.
167 Fehér és kék lótusz magjából készült kenyeret a 19. dinasztia idején fáraók is fogyasztottak, és modern feljegyzések is leírták készítését, amely gyakorlatilag Hérodotosz kora óta nem változott. Gyökere szinte tiszta keményítő. A múlt században a krumplihoz hasonlóan elkészítve fogyasztották.
168 A rózsához hasonló liliomok – Nelumbo Nucifera, az indiai/rózsa lótuszok. Hérodotosz említi őket először Egyiptomban. Ábrázolásai csak a fáraókor után tűnnek fel, de akkor sűrűn. Feltételezhető, hogy a perzsák telepítették be.
169 A bübloszt általában papürosznak nevezik. Azokon a helyeken nő, ahol a víznek nincs erős sodrása. Ernyőjét ünnepeken, lakomákon, különböző rítusokban használták fel, szárának nagyobb részéből épületoszlop, csónak, kötél, szandál, doboz, gyékény, vitorla és papirusz készült, alsó részét pedig élelmiszernek vagy orvosságnak használták. Gyökerét szintén fogyasztották. (Tacholm, V. - Drar, G.: Flora of Egypt II., Cairo 1954, 104. sk.)
II. 93.	170 A Nílusban számos vándorhal él, amelyek ívásra a tengerhez mennek. A szaporodás leírt módja – némi kügazítással –azonban a tilapiákra utal, amelyek viszont tisztán édesvízi halak. (Gaillard: MIFAO 51, 1923, 87. sk.)
II. 94.	171A szillüküprion = ricinus, kiki (óegy. k3k3) = ricinusolaj. Mécsesekben még lenmag-, szezám- és olívaolajat is használtak.
II. 96.	172 Akanthoszfa (šndt) akácfa, kürénéi lótusz = zizyphus lotus. (Jécquier: BIFAO 19, 1922, 31. sk.)
II. 97.	173Az egyiptomi hajók rendkívül alacsony merüléssel készültek, így amikor a Nílus kiáradt (1-2 m magasan), valóban elképzelhető, hogy útjuk a piramisok mellett vezetett el. (Landstöm B.: Ships of the Pharaohs, London 1970.)
174Anthülla – azonosítása nem megoldott, Arkhandrosz talán Tell Louquin (Hwt smsw), a későbbi Menelaosz.
II. 99.	175 A Mén(ész) = egyiptomi Mn uralkodói (nbty) név a 18. dinasztiától található meg a királylistákon. Az archaikus kori feliratokon azonban egy másik, az ún. Hórusz nevet alkalmazták a nbty név megjelölése nélkül. Az első dinasztia korabeli emlékein Narmer az első király és őt Aha követi a trónon. Ménész azonosítása kettejük között ingadozik. Bizonyosan a déli vidékről származott, és a hagyomány szerint uralkodása alatt jött létre a "két ország" egysége. Ezt követően alapította meg Memphiszt, és építtette fel ettől délre Ptah/ Héphaisztosz templomát, amelynek kultuszszobráról még II. Ramszesz idején is tudták, hogy tőle származik. Maga az épület és temenosz valószínűleg szárított téglából és sárral tapasztott vesszőfonatból készült. (Derchain: RdÉ 18, 1966 31. sk., Morenz: ZÄS 99, 1972, X–XVI, Kaiser-Dreier: MDAIK, 38, 1982, 211. sk.)
176A gátakkal kapcsolatos munkák ilyen formában a képzelet szüleményei. Memphisz környékét Hérodotosz korában valóban csatornák hálózták he – ezt az állapotot vetíti vissza, és hozatja létre vele, mint eszményi királlyal, aki bizonyára ásatott csatornát és építtetett gátakat, de valószínűleg csak az erőd közvetlen közelében. (Emery, W. P.: Archaic Egypt, Harmondsworth 1961; Petrie, M. H.: Memphis I–V, London 1908-1913; Engelbach, R.: Memphis VI, London 1915; Smith et alii: JEA 69, 1983, 30. sk.)
II. 100.	177 A 6. dinasztia végén általános politikai bizony-talanság, zűrzavar korában, Manethón szerint 12 évig uralkodott Nitókrisz. Alakja a 19. dinasztia korától a Ptolemaiosz korig egyre jobban színesedett, és még a Rhodopisz hagyománnyal is kapcsolatba került. Neve – "Neith kiváló" igen népszerű volt a késői korban. (Cochf.-Zivie: BIFAO 72, 1972, 115. sk.)
178 Vö. I. 185. sk.
II. 101.	179 Moirisz = III. Amenemhat (1842-1797), Manethónnál Lamarész. Nevéhez fűződik a Birket el Qarun tó felduzzasztása, a fajumi mocsarak kiszárítása. A középbirodalmi abszolút királyi hatalom uralkodása alatt érte el csúcspontját. Számos helyen építkezett, és Dahsurban és Hawarában emelt piramist. Uralkodása alatt nagy mértékű külföldi bevándorlást jegyeztek fel. (L. Hayes , W. C.: CAH2 I. 20. fejezet, 1961, 48-51.) Memphiszben a Ptah templom északi temenosz falában bukkantak egy pylonjának a nyomaira, más 12. dinasztiabeli törmelékekkel együtt. Piramisa I. II. 148.
II. 102.	180 Szeszósztrisz több középbirodalmi fáraónak is a neve, és közülük kettő is hajtott végre nagyjelentőségű tetteket. I. Szeszósztrisz (Kr. e. 1971-1926) rendkívül sokat építkezett országszerte, nagyobb hadjáratot csak Núbiába vezetett. A békés időszak ellenére is számos emléke került elő Núbia, ill. Szudán és Előázsia területén. Az Újbirodalom korától a thébai Nekropoliszban védőistenként tisztelték. (Omlin.: Amenemhat und Sesostris I, Heidelberg 1962.) III. Szeszósztrisz (Kr. e. 1878-1840) szintén Dahsurban temetkezett. Tudunk egy ázsiai és négy núbiai hadjáratáról. Az Újbirodalom korától Núbia védőisteneként tisztelték. (Lange, K.: Sesostris. Ein ägyptischer König im Mythos. München 1954.) Az összeolvasztásukkal kialakult Szeszósztrisz-legendát később még II. Ramszesz, majd I. Sesonk alakja színezte tovább. Az eszményi fáraó alakjához aztán számos népi motívum is kapcsolódhatott még, ill. az idegen befolyás erősödtével a nemzeti öntudatot képviselte.
181 Az egyiptomi uralkodók szívesen állítottak emlékoszlopot/sztélét harci tetteik megörökítése végett. Ezek feliratait nézegetve aztán az egyiptomi írást nem ismerő emberek a hieroglifjeleket könnyen képeknek foghatták fel. (A hieroglif írást a római korban és azt követően, egészen addig, míg Champollionnak sikerült megfejtenie, általában képírásnak tartották.) A tényleges egyiptomi sztélékhez sorolhatták a hettita és más népek emlékeit is.
II. 103.	182A hadjárat még Dareioszén is túltesz  hirdeti a nemzeti "eposz".
183 Phaszisz folyó  a Fekete-tenger vidékén található. A fekete-tengeri görög városokban nagy mennyiségben találhatók kisméretű egyiptomi és egyiptizáló tárgyak. Pl. Dobrovits, A.: Egyiptomi amulett szarmata sírból, Budapest 1954; E. M. Alexejeva: Anticsnie luky szevernovo Pricsovnomorja, Archeologia SzSzSzR, G. 1-12.
II. 104.	184 A kolkhisziak és az egyiptomiak közötti anthro-pológiai kapcsolat nem tűnik alaptalannak. A később itt lakó kazárok egy részével kapcsolatban is említik arab források, hogy olyanok, mint az indiaiak, akiket viszont az egyiptomiakhoz hasonlónak szoktak tartani. A fekete-tengeri egyiptomi kolónia toposszá vált, vö. Diodórosz Szikulosz I. 28-29.
185 A körülmetélés általános volt a korai sémi népeknél.
186 Thermódón folyó  Szírek/asszírok és clialybesz határa keletről, a Partheniosz folyó a Fekete-tengerbe ömlik, és a szüriosz terület (itt = Kappadókia) határa nyugatról .
187 Makrón törzs  a klasszikus források a Trapezus mellé, ill. fölé helyezik őket, a khalüpszüktől keletre.
II. 105.	188 Valószínűleg ők is a dupla gerendás szövőszékkel szőtték a vásznat. Életmódjuk talán a közös földrajzi adottságok  a mocsári élet következtében hasonlított.
189 Szardíniai vászon  elképzelhető, hogy a bronzkori sardanák, Szardínia lakói kapcsolatban álltak Kolkhisszal, talán innen vándoroltak el. (Hall: Klio 22, 1929, 335. sk.)
II. 106.	l90 Memnón (Clark-Coulson: Museum Helveticum 35, 1978, 65. sk., Gardiner: JEA 47, 1961, 91. sk.) kezdetben talán a megtestesült harcos hérosz volt, aki fényes fegyverzete miatt kerülhetett kapcsolatba Eosz hajnalistennővel. Ez a keleti származás aztán lehetővé tette Etiópiához kapcsolását. Thébában III. Amenhotep szobrait is vele azonosították. Az itt leírt kompozíció azonban perzsajellegű királyi sztélére utal.
II. 107.	191A történet magját talán az képezhette, hogy I. Szeszósztrisz apja összeesküvés áldozata lett, és a Közel-Kelet, ill. Egyiptom történetében máskor is sűrűn fordul elő a királyi családokon belüli viszály. Számos mesei motívum színezi.
II. 108.	192A hadifoglyok munkára fogása, majd földműves falvakba telepítése általános egyiptomi szokás volt. Mind I. Szeszósztrisz (Karnak, Abüdosz, Hérakleoulisz, Krokodilopolisz, Koptosz, Héliopolisz), mind III. Szeszósztrisz (Médamud, Khatana, Tanisz, Bubasztisz, Leontopolisz, Krokodilopolisz, Hérakleopolisz) sokat építkezett.
193 A csatornaépítések a Középbirodalom korában rendkívül jelentősek voltak, III. Szeszósztrisz az első katarakta vidékén épített egy fontos csatornát a hajózás elősegítésére, III. Amenhotep pedig a Moirisz-tó szabályozásáról lett híres. 
194 A ló csak a 2. Átmeneti Korban (kb. Kr. e. 1786-1570) jelent meg Egyiptomban.
II. 109.	195 III. Szeszósztrisz átszervezte az ország köz-igazgatását. A központi államhatalom alá rendelte a földeket. Az egyes területek határát határkövekkel jelölték meg. A két leglényegesebb adó a termés- és az állatadó volt. Az utóbbit a nyáj éves gyarapodása, az előbbit a várható termés alapján szabták ki. Ehhez a Nílus áradásának állandó változása miatt minden évben az írnokoknak fel kellett jegyezni az aktuális állapotot. Szükség esetén állami segélyt is adtak – persze túlkapások is előfordultak. (L. Hartmann: l'Agriculture dans l'Ancienne Égypte, Paris 1923.)
196 Egyiptomban a nappalt és az éjszakát egyaránt 12 órára osztották fel.
II. 110.	197A Középbirodalom korában Egyiptom fennható-sága délen egészen a 2. katarakta vidékéig kiterjedt. Számos erődöt építettek ekkor ezen partvidéken, amelyek nemcsak határőrségek voltak, hanem kereskedelmi telepként is szolgáltak.
198 Úgy tűnik, hogy a két említett szobor II. Ramszesz Mit Rahinehben felállított kolosszusa. Valószínűleg a még körülötte csoportosuló 4 kisebb szoborra lehet a II. 107. legenda magját visszavezetni. (Vö. Groossens: CdÉ 20, 1945, 52., Kákosy L.: Studia Aegyptiaca 2, 1976, 185. sk.)
199 Dareiosz Kr. e. 518-ban látogatott Egyiptomba, szkítha hadjáratai pedig Kr. e. 516 és Kr. e. 511 között vallottak kudarcot. (Lloyd: JEA 68, 1962, 173. sk.; Posener: La première Dominatíon perse en Egypte, Cairo 193(1.)
II. 111.	200 Pherósz név az egyiptomi pr ’3  – "fáraó" címen alapul. Feltehetően főhőse kezdetben, általánosságban a fáraó volt, és később továbbfejlesztve konkrét személyhez kötötték, ugyanis a későbbi forrásokban Nenkoreusz és más hasonló változatokat tüntetnek fel, amelyek II. Amenemhat uralkodói nevének (nbw k3w rr) görögösített alakjai. III. Amenemhat uralkodása alatt csak egy núbiai hadjáratról tudunk. (Hayes: CAH3 I/1, 502. sk.)
201 Vakság és különböző szembetegségek elég gyakoriak voltak Egyiptomban. Az egyiptomiak a többi betegséghez hasonlóan sokszor az istenek büntetésének fogták fel. Túlságosan nagy áradás okozta szerencsétlenségről VIII. Sobekhotep fáraó korából tudunk (13. dinasztia, jó kétszáz évvel II. Amenemhat uralkodása után). Szemészetről lásd még Győry H.: Az Udzsat Szem amulettje (Holló Gábor: Gyakorlati szemészet, Budapest 1995, 180-184.).
202 A vizelet gyakori alkotó eleme az egyiptomi gyógykészítményeknek, és a modern egyiptomi népi gyógyászatban is gyakran alkalmazzák szembántalmakra.
203 Erüthré Bólosz – nem azonosítható. A vörös jelző vonatkozhat a sivatagra és vérre egyaránt.
204 Az égetés a teljes megsemmisítést eredményezi, ami a túlvilági élet lehetőségét is elveszi az egyiptomi elképzelések szerint, éppen ezért csak a legnagyobb bűnökkel és legádázabb ellenségekkel szemben alkalmazták. (Sander-Hansen, C.: Der Begriff des Todes bei den Aegyptern, Copenhagen 1942.)
205 Heliosz személye – Ré héliopoliszi temploma. Előtte még ma is áll egy I. Szeszósztrisz kori obeliszk. A legmagasabb ismert obeliszk Asszuánban található félkész állapotban 41,8 m. (Engelbach R.: The Problem of the Obelisks, London 1923, Habachi, L.: The Obelisks of Egypt, New York 1977.)
II. 112.	206A fáraót néha a Nílus isten alakjában örökítették meg. Ilyen ábrázolások szolgáltathattak alapot arra, hogy Próteuszt véljék felismerni némelyek a fáraók ábrázolásain.
207A memphiszi Ptah/Héphaisztosz templomtól délre számos szentély romját lehet azonosítani. Mivel Kom el-Qala szomszédságában volt Memphisz idegen negyede, és errefelé Hathornak és Asztarténak dedíkált sztélék is találhatók, valószínű, hogy errefelé lehetett az említett liget.
208 Az Idegen Aphrodité a "szíriai Asztarté" volt, akit elsősorban Ptah feleségével, Zehmettel azonosítottak a 18. dinasztia korától, de Iszisz és Háthor is lehetett. (Stadelmann, R.: Syrisch-palestinensische Gottheiten in Ägypten, Leiden 1967.)
209 Helena eredetileg görög vegetációs istennő, akinek Spártában, Kaphüaiban és Rodoszon is volt temploma. (Nilsson, M. P.: Mycenaean Origin of Greek Mythology, repr. New York 1963, 73, 172. sk.) Egyiptomí tartózkodása, szemben a homéroszi hagyománnyal, eddigre már szintén közismert történet volt Egyiptomban és Görögországban is. (Jesi: Aegyptus 45, 1965, 56. sk.)
II. 113.	210 Héraklész = Khonszu és Su. Sztrabón is említi a Hérakhont Kanopusztól keletre. Tarikhéia nevét a halfeldolgozásról kapta, pontos azonosítása kérdéses. A templommal kapcsolatos asylum jog először itt fordul elő az egyiptomi forrásokban.
211 A templomszolgák tetoválása, bélyeggel megjelölése általános gyakorlat volt.
212Alexandrosz = Parisz.
213 Thónisz az Odüsszeia Thón királya.
214 Homerosz: Iliász VI. 289-92.
II. 116.	215 Homérosz: Odüsszeia IV. 227-30, 
216FIontérosz: Odüsszeia IV. 351-2.
II. 121.	217 Rhampszinitosz – a 19-20. dinasztia korában 11-szer használt uralkodói név, Ramszesz és a s3 Nt királyí cím összeolvasztásával jöhetett létre. Legendás alakja a ramesszida fáraókat ötvözi egybe, II. és III. Ramszesz dominanciájával. II. Ramszesz (1290-1224/3) több ázsiai, két núbiai hadjáratot vezetett, többször összecsapott a líbiai törzsekkel és a sardanákkal is, és ő kötötte meg a híres hettita békeszerződést. Egyik felesége III. Hattusilis lánya volt. Hosszú uralkodása alatt számos ázsiai isten kultusza virágzott, csúcspontját érte el az egyiptomiak történeti öntudata, és fellendültek az állatkultuszok, különösen a bikakultusz. Halotti tempoma a Ramesszeum, sírja a Királyok Völgyében van. Múmiáját a Deir el Bahari 1. Cachette-ben találták meg. (La Momie de Ramses II. Museum Natíonal d'Histoire Naturelle, Musée de l'homme, Paris 1976-77, Paris 1985.) III. Ramszesz (1186-55) a 20. dinasztia uralkodója, aki szintén harcolt a líbiaiak és tengeri népek ellen. Hadseregét a hadifoglyokkal töltötte fel. Halotti templomában, Medinet Habuban II. Ramszesz csatajeleneteit is lemásoltatta, és őt tekintette példaképének. Expedíciót küldött a Szinájba és Puntba is. Múmiáját szintén a Deir el Bahari cachette-ben találták meg. (Faulkner: CAH II/2, 241-51. Memphiszi építkezések a Ptah templomban, szoborkolosszusaik.)
218 A szobrok két ellentétes évszakra osztásának oka szimbólikus értékű lehet. A forró nyári időszakban zömében az északi szelek fújnak, ebben az időszakban árad ki a Nílus, és ekkor zajlik az aratás is. A téli időszakban a csípős déli szél, a Khamszín fúj, a Nílus szintje ekkor apad a legalacsonyabbra, és a vetés rituális értelemben a gabona/Oszirisz halála. Mindez Széth/Tüphónhoz köthette.
II. 122.	219Alvilági játékkal nyerte Thot az 5 epagomen napot az év végén, a késői kori Szetna regényben (Varázskönyv, Budapest 1962, ford. Wessetzky Vilmos) szintén halottal kockázik Khaemuasze, és a sírok tulajdonosait nemegyszer ábrázolták, amint a Mehen kígyóval táblajátékot játszanak, hogy a túlvilági boldogságban részük lehessen. Még az is előfordul, hogy a halott túlvilági útját is táblajátékon végzett mozgásokkal képzelték el. (Pusch SAK 5, 1977, 199. sk., uő, Das Senet-Brettspiel im Alten Ägypten, München–Berlin 1979.)
220 Démétér Iszisz, a keszkenő, amit adott, talán a halotti ábrázolásokon gyakran a halott kezében tartott összehajtott vászon lehet, de az is elképzelhető, hogy a Khoiak ünnepen Oszirisz temetésére szőtt ruhára (d3yt, `3t) utal, vagy akár a fáraó nemesz fejkendőjére, amelyen valóban vannak arany csíkok.
221A vak király a Létopoliszi Hórusz egyik formáját személyesítheti meg, akit néha a "sivatagban levő múmia" jelzővel illettek, vagyis Oszirisszal azonosították. Másik formája, Mehentürti, akinek szemei épek, ebben a kontextusban a diadalmas, élő király megszemélyesítője lehet, akit Iszisz/Démétér, a perszonifikált trón, királyi hatalommal (vö. nemesz kendő) ruházott fel.
222A farkasok Upuautra, az "utak megnyitói"-ra utalnak, akik gyakran biztosították az utat az isteni lényeknek, különösen királyoknak a rituális jelenetekben.
II. 123.	223 Dionüszosz = Oszirisz, Démétér = Iszisz, aki csak férje révén vált az alvilág úrnőjévé.
224 A lélekvándorlás tana görög földön különösen Püthagorasz, Empedoklész, és az orphikusok nevéhez fűződik. Hérodotosz talán azért vonatkoztatta az egyiptomiakra is, mivel ott az istenek megtestesülési formái között számos állat, sőt növény is szerepelhetett. A halottak pedig ideális esetben megistenültek, Oszirisszá váltak.
II. 124.	225Kheopsz (Hmn/-Hwf--w), a IV. dinasztia 2. uralkodója több istennek építtetett templomot, neve is "Hnum véd engem" . A szaiszi és perzsa korban halotti kultuszban részesült, ami arra mutat, hogy nem lehetett teljesen általános ez a negatív beállítása. (Morenz: ZÄS 97, 1971, 111. sk.)
226 A leírás alapján az "Út" itt a piramis és völgytemplom közötti feljáró megjelölésére szolgál. Szélessége 18,35 m és hossza 658,6 m. A köveket azonban nem ezen az úton húzták fel.
227A piramisok központi szerepet töltöttek be a királyi halotti kultuszban – elképzelésük szerint úgy emelkedett a fáraó az új életbe a piramisról, ahogy a teremtő az ősdombon kiemelkedett. Kényszer-munkára minden fáraó igénybe vehette az ország lakosait, akár templomépítés, akár csatornázás, katonai expedíció vagy más tette ezt szükségessé. A kövek zöme a gizai fennsíkról származik, a piramis borítása a kairói Mokattan-hegyről. A köveket iszapon szállították, vagy görgőkre helyezve, kiépített lejtőkön húzták fel, többnyire 8-as csoportokban dolgozva. A legtöbb ember az áradás idején dolgozott az építkezéseken, a többi időszakban lényegesen kevesebb állandó munkással lehet számolni. A Kheopsz piramis oldalai 230 m hosszúak, teljes magassága 146 m lehetett. A Libüai-hegy a nyugati part. (Kákosy L. –Varga E.: Egy évezred a Nílus völgyében, Budapest 1970; Drenkhahn, R.: Die Handwerker und ihre Tatigkeiten im alten Ägypten, Wiesbaden 1976; Goyon: BIFAO 78, 1978, 405. sk.; Lauer: BIFAO 73, 1973, 131. sk.; Edwards, I. E. S.: The Pyramids of Egypt, Harmondsworth 1961.)
228A sziget az Oszirisz-sírra emlékeztet. Abüdoszban I. Széti sírjába beépítettek ilyen sírt, és késő kori magánsírokban is előfordul imitációja.
II. 125.	229'Valószínűleg egy közismert kis-ázsiai épülettípust képvisel. 
2.30 Talán darura vagy csigára gondolhatott Hérodotosz, saját korából visszakövetkeztetve.
II. 126.	231 A nagy piramis körül 3 kisebb piramis is volt. Az egyik a "nagy királyi feleség" (Merititesz) számára készülhetett, mert mellette bárka sír is volt, a 3. Henutszené, amelyet a 21. dinasztia idején Iszisz, "a piramisok királynője" számára alakítottak ki, a 2. tulajdonosa nyitott kérdés. Hérodotosz mindenesetre ezt tulajdonítja a király lányának. (Petrif: The Pyramids and Temples of Gizeh, London 1885.)
II. 127.	232Khephrén/Hr-f-rr – "felkel Ré" testvérét, Dzsedefrét követte a trónon. Mindketten Kheopsz Piramisának oldalai 215,7 m hosszúak, magassága 143,5 m. Ebben is van két földalatti helyiség. A piramis építésénél asszuáni gránitot használtak, ami általában piros színű, bár szürke is előfordul. Elképzelhető, hogy a felső szinteket pirosra festették. (Hölscher, U.: Das Grabdenkmal des Königs Chephren, Leipzig 1912.)
II. 128.	233Philitioszt egy időben a hükszoszokkal próbálták kapcsolatba hozni. A név hangzása alapján idézhette fel a pásztor szót.
II. 129.	234 Mükerinosz (Mn-K3w-rr) Kheopsz unokája. A Halottak Könyve 4 különböző fejezetében is az áll, hogy Mükerinosz idejében találták, és ő tárta fel először a Halottak Könyvének a titkát. A szaiszi korban állítólagos maradványait Újra eltemették. Ekkortól számos skarabeuszon is feltűnik neve. Fő feleségének, II. Khamerernebtinek 3 gyermekéről tudunk. Sepszeszkaf fia volt a dinasztia utolsó királya, másik fia, Khnumré viszont korán meghalt, lánya, Khenetkauesz Uszerkaf fáraó (5. dinasztia) felesége lett.
235A tehén és a halotti jelleg t3 Rmnt figurájára utal. A denderai Khoiak ünnepen az atef koronás tehénszobor egy fej nélküli múmiát rejtett magában, amely arra mutat, hogy az itt szereplő szobor Isziszt ábrázolja, amint a halott Osziriszt fogadja be, hogy ujjáteremtse. (l.  Chassinat, E.: Le Mystère d'Osiris au mois de khoiak, 2 Vols, PIFAO Kairo, 1966 és 1968. 599. sk., Sauneron, S.: Les Fétes religienses d'Esna aux derniérs siécles du paganisme, Kairo 1962, 299, no. 4.)
II. 130.	236Az egyiptomi palota berendezéseiről nagyon hézagosak az ismereteink. Elképzelhető, hogy több női szobor is állt bennük – akár csupaszon ábrázolva őket, akár szinte áttetsző, vékony ruhában –, de az sem lehetetlen, hogy az Oszirisz rituális temetéséhez szolgáló szertartás elemeit említi itt Hérodotosz.
II. 132.	237A Khoiak ünnep leírása.
II. 134.	238 Mükerinosz piramisának oldala 108,5 m. Az első 16 sor asszuáni gránitból, a többi helyi mészkőből készült. 
239' Érdekes módon Kefrén piramisával kapcsolatban is élt egy olyan hagyomány, mely szerint Amaszisznak készült volna.
II. 135.	240 Rhodópiszról Szapphó (kb. Kr. e. 612-550) több költeményében is ír (5. és 15b. töredék). Epigráfiai emlékek alapján biztosnak tűnik, hogy Dorikha beceneve volt.
241 Nyárs dedikációkat az argoszi Héraionban és a perachorai Héra Limenia templomban is találtak.
II. 136.	242Aszükhisz = I. Sesonk, a 22. dinasztia 1. királya, aki sikeres hadjáratot vezetett Palesztinába, szoros kapcsolatokat épített ki Nubiával és energikus építészeti programba kezdett. A törvényhozó király motívumhoz nincs pontos egyiptomi megfelelés. A pénzt csak a hellénisztikus korban vezették be, addig cserekereskedelmet folytattak, éppen ezért nehéz elképzelni ezt a hitelező–adós szituációt a hellénisztikus kor előtt, amikor aztán konkrét példák is vannak rá. A fáraó sírját még nem találták meg. A dinasztia többi tagja a taniszi Amon templom temenoszában nyugszik. A halotti kamra és többi földalatti helyiség felett a felépítmények halotti kápolna formájában készültek, amelyekre később téglaépítmény került. Az itt közölt felirat jellegében teljesen eltér a sírok bejáratánál szokásostól. (Kitchen: The Third Intermediate Period in Egypt, Warminster 1973.)
II. 137.	243 Sabaka = Szabakosz núbiai betörésének említése (Kr. e. 715) alapján Anüszisz azonosítására Bokkhorisz fáraó (24. dinasztia) jöhet szóba, bár elképzelhető, hogy egy, a 13-14. dinasztia királyait magába foglaló kompozit király alakját örökítették meg. A város talán a Tanisztól nem messze fekvő Hérakleopolisz Parva lehet. A helyzet konszolidálódásával a csatornahálózatot nyilván rendbe kellett hozni, hogy a földművelés normálisan folyhasson. A szintemelkedés természetes folyamat, a por és szemét az évszázadok folyamán észrevehető magasságban taposódott be. (Moret: De Bocchori Rege. Paris 1903; Zeissl, H. von: Äthiopen und Assyrer, Glückstadt–Hamburg 1955; Adams, W. Y.: Nubia, Corridor to Africa, London 1977, 260. sk.)
244 Ötven évig, vagyis a 25. dinasztia uralma alatt, amely I. Pszammetik (Kr. e. 664-610) trónra lépésével ért véget. (Leclant-Yoyotth: BIFAO 51, 1952, 27.)
II. 138.	245 Az išrw-csatornák ágyai még a múlt században láthatók voltak a Basztet templom körül. Ezen folytak az istennő rituális utazásai. Teológiai értelemben az išrw vize szorította háttérbe az istennő vad, harcias természetét, hogy a kozmikus rend helyreálljon.
II. 139.	246Az etióp uralom már Kr. e. 671-ben (Taharga fáraó ídején) megingott Aszarhaddon Memphiszig hatoló asszír hódítása következtében. A visszafoglalt országot aztán Asszurbanipal Kr. e. 667-6-ban ismét elfoglalta és Thébáig hatolt. Az asszírok visszavonulása után végül I. Psammetik egyiptomí fennhatóság alatt egyesítette az országot Kr. e. 656-ban.
II. 140.	247Amyrtaiosz (Kr. e. 404-398) király a 28. dinasztia egyetlen királya Manethónnál, akinek sikerült néhány évre a perzsa uralmat Egyiptomból visszaszorítani. (Salmon, P.: La polítique égyptienne d'Athène, Bruxelles, 1965, 238-239.)
248 Az Elbó egyelőre még ismeretlen.
II. 141.	249 Talán Sabataka nevének romlásával alakult ki ez a forma. (Manethónnál Szebihós.)
250 Szanakharibosz = Szenaherib, Kr. e. 701-ben indított támadást Egyiptom ellen, és Eltekehnél megverte őket (az egyiptomi hadsereg élen Taharga állt, aki a veszteség után újból hadat gyűjtött), majd seregét megbontva Jeruzsálem és Lakis, ill. Libnah ellen indult. Az asszír krónikákban ezután nem említenek egyiptomiakat. A jeruzsálemi katasztrófa, a babiloni lázadás, és talán Taharqa újabb készülődésének a híre ezt követően visszavonulásra bírta az asszírseregeket. A 25. etióp dinasztia nagy tiszteletet tanúsított a memphiszi Ptah iránt.
II 142.	251 Az egyiptomiak egyetlen kozmikus ciklust ismertek, az itt leírt Szóthisz periódust. Ez 1460 év.
II. 143.	252 Zeusz = Amon-Ré.
253A karnaki Hüposztil-csarnokban és a templom udvarán sok, különböző anyagból készült szobor állhatott. Az istenszobrokon kívül magánemberek halotti kultusza számára is helyezhettek el szobrot az udvarokon, hogy a halott részesüljön az istennek szánt áldozatból.
254 A karnaki Amon-Ré templomban a 21. dinasztia korában jellemző volt, és később Harsiése (Kr. e. 874-860), majd Hóremakhet (804-760) főpap idején ismét visszatértek erre a szokásra.
255 Pirómisz = p3 rmt – az ember, általában "egyiptomi" értelemben.
II. 144.	256Egyiptomi emlékeken gyakran említik a rk ntrw = "istenek idejé"-t. Némelyik dokumentumban a királyi protokollnak megfelelően szerepel egy-egy isten. Az ístenkirályok idejét keltezésre is alkalmazták, mint ahogy a földi királyoknál volt szokás. Számos helyi lista létezett, de mindenütt Hórusz volt az utolsó isten király, akinek az inkarnációjaként kerültek aztán a földi királyok a trónra.
257 Tüphón = Széth (azonosítás alapja: a káosz erőinek megtestesítője, alvilági aspektus, kapcsolat a harccal, viharral; Széth téli nevének a hangzása hasonlított Tüphónra).
II. 145.	258 Héraklész = Su, a héliopolíszi nyolcasság tagja.
259 Dionüszosz = Oszirisz, az ún. kis héliopoliszi enneád (kilencség) tagja.
260 Pan = Mendész, vö. II. 46.
261Amaszisz:, 1. II. 154, 162-82, III. 1-4, 10, 39-42.
II. 147.	262Minden bizonnyal az egyiptomi nemzeti propaganda hatására maradt ki a történetből az asszír uralom. Helyette úgy tüntetik fel, mintha a (valószínűleg általuk megbízott vazallus) kiskirályok önszántukból uralkodtak volna területeiken.
II. 148.	263 Krokodilok városa = Krokodilopolisz/Arsinoé, óegyiptomi Šdyt, mai Medinet el-Fajum.
264 A hawarai Labürinthosz III. Amenemhat piramisához csatlakozó halotti templom, amely részben a király halotti rítusai számára, részben különböző istenek kultusza számára épült. Téglalap alakú építmény volt (kb. 304 x 243 m), amelyet K–Ny irányban fal osztott két részre. Hérodotosz vsz. a délit látta, amelyben 2 sorban 6-6 terem helyezkedik el kiegészítő helyiségeivel. Sztrabón a déli részt láthatta – ahol a kripták és a halotti kultusz számára épült fülkék voltak, udvarokkal, majd a piramis fala mentén (106,6 m) kápolnasor állhatott a halott király és a fajurai istenek tiszteletére. A föld alatti részekben bizonyára Szobek-kultusz helyiségei voltak – a krokodil isten templomaiban a földalatti kultuszhelyiségek jellemzőnek tűnnek –, és nagyon is elképzelhető, hogy a késői korban ide helyezték végső nyugovóra a szent krokodilokat. A helyi kiskirályok is talán ide temetkeztek. (Arnold: MDA1K 35, 1979, 1. sk., Fóti L.: Studia Aegyptiaca 2, 1976, 169. sk., Kákosy L.: uo., 180. sk., Michalowski: JEA 54, 1968, 219. sk.)
II. 149.	265 A mai Birket el-Qarun, a posztpliocén korban keletkezett természetes tó, melyet a Bahr Juszuf köt össze a Nílussal. Elképzelhető, hogy ezt a fáraókorban kimélyítették vagy szélesítették. A tó vízszintje jelentős ingadozást mutat.
266 III. Amenemhat (Kr. e. 1842-1795) két biahmui kolosszusa (12 M magas) egymástól mintegy 60 m távolságra állt, 6 méter magas talapzaton, vörösgránit kapuval ellátott mészkő fallal körülvéve. A 17. sz.-ra egyik elpusztult, és a másik állapota is rendkívüli módon megromlott.
II. 150.	267 A szemmel látható vízszintingadozások nem voltak magyarázhatók kizárólag a párolgással, és azzal, hogy a tó vize a Nílus szintjével kiegyenlítődik a csatorna révén. Az állítólagos másik föld alatti csatorna feltételezése bizonyára a szivárgások magyarázatára született meg. 
268 Ninive, Asszíria közigazgatási központja. Nevét a görög hagyomány szerint az asszír királyság megalapítójáról, Szemirámisz férjéről kapta.
II. 152.	269 Nekho halálát (Memphisz, Kr. C. 664) Tanutamon, a 25. dinasztia utolsó uralkodója okozta.
270 Kr. e. 570-től kár csapatok állomásoztak Memphisz vidékén. Graffittóik Abu Szimbelben is megtalálhatók (II. Psammetikhosz kora).
271 Kr. e. 657-re I. Psammetikh lett az ország ura. (Spalinger: JARCE 13, 1976, 133. sk.)
II. 154.	272 Az újabb kutatások alapján úgy tűnik, hogy Daphnae és Migdol az említett két település.
275 Sok keleti görög emléket szolgáltatott a város és temető. A szakkarai temetőben viszonylag sok kár feliratot is feltártak. 
274 Úgy tűnik, hogy csak hadihajók számára készítettek ilyen szerkezeteket. Ha kb. 120 évvel később még azonosíthatók voltak, akkor valószínűleg kőből vagy legalább téglából kellett legyenek.
II. 155.	275 Létó = Uadzset istennő, Apolló = Hórusz, Artemisz = Basztet.
276 Butó = Tell el-Farain. A Hórusz- és Basztet-templom egyelőre még nem köthető a feltárt emlékekhez. Uadzset templomát azonban sikerült azonosítani. A leírt monolith jellegű templom egyelőre ismeretlen – "az egyetlen kőtömb" hatását talán a kőtömbök nagyon pontos illesztése keltette. (Seton--Williams: JEA 55, 1969, 5. sk.)
II. 156.	277Khernnisz –3h3 bjt > Hb, az alsó-egyiptomi király mocsara. A név az ország több pontján is előfordul, de mithológiai jelentőségre a Butó melletti tett szert. Úszó jelleget egyiptomi források nem jeleznek.
278 Az egyiptomi hagyományban sehol sem említik, hogy Hórusznak lett volna húga vagy nővére.
II. 157.	279Azótosz = Asdod, valamikor Kr. e. 655 és 630 között került egyiptomi fennhatóság alá.
II. 158.	280 A Wadi Tumilatban folyó mai Ismailiyek-csatornának biztos, hogy volt elődje a fáraó korban, amelyet kimélyíthettek és kiszélesíthettek. Ezt déli irányban meghosszabbítva viszonylag könnyen ki lehetett építeni a Szuezi-öbölig. Fennmaradt 4 (esetleg 5) hieroglif-perzsa-elámi-babiloni nyelvű sztélé a csatorna jobb partján, melyek bizonyítják, hogy Dareiosz uralkodásának vége előtt használták – ezen szállították az adót Perzsiába. A háromevezős gályák alapján jellemző lehetett a katonai felhasználás. II. Nekho (Kr. e. 610-595). (Spalinger: SAK 51, 1977, 221. sk., Lloyd: JEA 63, 1977, 142. sk., Müller, W.: Die Umsegelung Africas durch fönizische Schiffer ums Jahr 600 v. Christ. Geb. Ratthenow, é. n.) 
281 Patumosz = bibliai Pithom, szinte biztosan a mai Tell el-Maskhuta. (Naville: The Store-City ofPithom, 2. London 1903.)
II. 159.	282Az Arab-öbölben, vagyis a Vörös-tengeren – kereskedelmi hajók, ill az azok védelmére rendelt hadihajók lehettek. 
283A szüroszok elleni háború első lépése a Kr. e. 610-609. évi egyiptomi hadjárat, amely az Eufrátesztől keletre szétzúzta az asszír birodalmat (győzelem Megiddónál). Ez után azonban, Kr. e. 607-5-ben, az újbabiloni seregek megverték Nekhót/Nekószt? Karkemisnál, majd egészen az egyiptomi határáig nyomultak előre, ahol 601-ben az egyiptomi seregek arattak győzelmet.
284 Magdólosz = Migdol, vsz. Tell el Her, Pélusium közelében.
285 Kadütisz = Gaza.
286 Brankhidai – papí nemzetség a Mílétosz mellettí, didümai Apollón jósdában.
II. 160.	287Pszammisz = II. Pszammetikhosz (Kr. e. 595-589).
288 A történet az éliszi propaganda részeként kerülhetett a műbe (Kr. e. 570-ben sikerült megszerezniük a piszaiaktól az olümpiai versenyjátékok rendezésének jogát).
II. 161.	289 A núbiai hadjárat éve Kr. e. 593. A következő évben pedig ázsiai hadjáratot vezetett.
2'90  Apriész (Kr. e. 589-570).
291 A hadjárat Kr. e. 574-570 között lehetett, a Mediterraneumban megerősödő újbabiloni uralom visszaszorítására. Ciprus és Fönícia megszerzésével lehetőség nyílott volna a további harcokhoz, a kereskedelmi utak felügyeletére, és számos árucikk importálására bázist teremteni.
292A csata Irasza környékén zajlott le (IV. 159., 5.).
293 Hieroglif források csak az elephantinéi zsoldosok lázadásáról szólnak uralkodása alatt.
II. 162.	294Arnaszisz Kr. e. 570-526 uralkodott.
II. 163.	295 Amaszisz uralma idején ismét Memphisz lett a főváros – Szaisz helyett. A szaiszi királyi rezidencia azonosítása még nem megoldott, ugyanakkor Apriész memphiszi palotája ismert.
256 Mómemphisz = Kom el-Hisn tűnik a legvalószínűbb azonosításnak.
297 Az Auraszisz sztélé (Jelinkova-Reymond: ASAE 54, 1956-1957, 263-266) alapján Kr. e. 570-ben Amaszisz megverte Apriészt Andropolisznál (valószínűleg Kom Firin, Naukratisz közelében), aki 567-ben újbabiloni seregekkel tért vissza, de ismét vereséget szenvedett és meghalt. Királyi pompával temették el.
II. 164.	298 Kalaszirisz = krj šry – "fiatal regruta", hermotübisz –egyiptomi szövegekben nem azonosítható egyértelműen, esetleg pr dwf  pásztorai.
299 A nomosz megye jellegű közigazgatási terület. A görög-római időszakban Alsó-Egyiptomban 42, Felső-Egyiptomban 22-t tartottak számon.
II. 165.	300 Az említett nomoszok a Nyugat- és a Közép-Deltában helyezkednek el.
301 Az egyik Telt el Yahudijek vidékén, a délkeleti Deltában volt, a másik Tel el-Mogdam közelében. Valószínűleg itt erről van szó. (Helck, W.: Die altägyptischen Gaue, Wiesbaden 1974).
II. 166.	302 A felsorolt nomoszok részint Felső-Egyiptomban, részint a Kelet- és Dél-Deltában találhatók, amennyire azonosítani lehet őket. Aphthitész és Onuphitész azonosítása kérdéses, Anüszisz a Menzaleh-tó délkeleti részénél lehet, Müekphoritész pedig a 20. alsó-egyiptomi nomoszra vonatkozhat.
II. 169.	303 Az Auraszisz sztélé alapján a csatamezőn lelte halálát.
304A 21. dinasztia idején a taniszi templom udvarában épített királyi sírban temették el az uralkodókat. A 23-26. dinasztia végéig pedig a Medinet Habui templomban tártak fel Amon főpapi sírokat. A halotti kápolna közvetlen a sírkamrák fölé épült, a kultuszhelyiség előtt portikusz állt. Minden bizonnyal hasonló lehetett Apriész sírja is. (Hölscher, U.: Excavations of Medinet Habu V. Montet: La Nécropole Royale de Tanis, Fouilles de Tanis, I–III. Paris 1947-1960.)
305 Szaisz romjai oly mértékben lepusztultak, hogy jó részük, mint pl. a királysírok nem felismerhetők. Athéné = Neith (Elsayed, R.: BIFAO 76, 1976, 91, uő, Documents relatifs á Sais et ses Divinités, Cairo 1975, Pernigotti: Studi Classici e Orientali 28, 1978, 223. sk.)
II. 170.	306 Szentségtörés – Szaisz második legnagyobb istene Oszirisz volt, így bizonnyal az Oszirisz körre utal Hérodotosz a titoktartás említésével. Neith már a Piramisszövegekben a halott Oszirisz őre, és a Késői korban szoros kapcsolatba került a balzsamozáshoz használt vásznakkal. A szent kerületben volt az alsó-egyiptomi király temploma, ahol kimutatható még Hórusz, Szelket, Amon, Izisz, Háthor és Szobek kultusza, és itt őrizték az Oszirisz testét magába foglaló ládát. Obeliszkről II. Pszammetikhosz korából tudunk.
307A szent tó az egyiptomi templomok állandó része a Nun, az ősóceán rituális megfelelője, amely az istennő tisztító és életadó erejét közvetíti. Innen vették a vizet a szertartásokhoz.
II. 171.	308 Oszirisz hajózásának az ünnepe Egyiptomban nem titkos szertartás volt, mint a görögországi Iszisz-kultuszban. Az ország nagy részén megünnepelték. A szaiszi abban tért el a többitól, hogy itt szobrász készítette az emelvényre állított múmia szobrát.
309 Általános görög termékenységünnep Démétér tiszteletére, amelyen csak nők vettek részt. Egyiptomi eredete téves.
II. 172.	310Sziuph lokalizálása bizonytalan, valahol Szaisz környékén lehet.
311 A lábmosás és a kultusz-szobor köztéren felállítása görög vonás. Amaszisz eredete, korábbi társadalmi helyzete ismeretlen.
II. 173.	312A kora Ptolemaiosz kori démotikus "Amaszisz és a hajós" történetben is részegen szerepel. A népi hagyomány egyik ága lehet.
II. 174.	313A jogi kérdések jóslat útján történő megoldása jellegzetes egyiptomi szokás.
II. 175.	314 Egy 9,2 ni magas, 3,5x6,2 m alapterületű naosz. Egy hasonló nagyságú (6x3,6 m) vörös gránit monolit naosz Amaszisz nevével Thmuiszból ismert, kisebbek más helységekből, többek között Szaiszból is.
II. 176.	315 Kolosszusok töredékei előkerültek Szaiszban, ami gigantikus emlékek készítését igazolja, de az itt említett szobrok nem azonosítottak. Az ország számos pontján megtalálható még építkezéseinek nyoma, Iszisz-szentély is – de Philé szigetén.
II. 177.	316 Trónra kerülése után újraszervezte az országot. Ez többször emlegetett bölcsességével és azzal, hogy Szolón állítólag meglátogatta, adhatott alapot a törvényhozói tevékenységéről kialakult képnek. Az éves összeírások elkészítése régebb ke letű.
II. 178.	317 Naukratisz = Njwt krt, a Naukratisz sztélén pedig (Erman: ZÄS 38, 1900, 130.) pr mryt "kikötő ház", a Nílus kanóposzi ága mentén, amely idáig tengeri hajókkal is hajózható volt. A görög települést I. Pszammetikh alapította, valószínűleg milétoszi kereskedők számára Kr. e. 650 körül, talán egy jelentéktelen egyiptomi telepen. Jelentős szerepet azonban csak a század végétől kapott.
318 Valószinűleg a várostól északkeletre talált temenosz, ahol papi lakhelyek és kincsesházak voltak. A Ptolemaiosz-korban gondos újjáépítés nyomait tárták fel.
319 Zeusz-szentélyt eddig még nem tártak fel. A Héraszentély tekintélyes méretű, és a város északi részén található. Az Apolló-szentély északnyugaton van. Valószínűleg ez utóbbi a legrégebbi (600 k. – Petrie, Fl.: Naucratis I., London 1886, Gardner, E. A.: Naucratis II., London 1888).
II. 179.	320 Feltehetőleg Amaszisz vezette be ezt a törvényt uralkodása kezdetén, könnyebbé téve az adók beszedését, a keleti Deltát elzárva a görög kereskedők elől, eleget téve a görögellenes érzületeknek. Ez a monopólium tehát semmiképpen sem megtiszteltetési szándékkal jött létre.
321 Az etészia szelek lehetetlenné tették az elhajózást. Ilyenkor az árucikkeket át kellett rakodni kisebb merülésű hajókba, mivel a Delta nagy hajókkal nem volt járható. (Boardman.: The Greek Overseas, London 1980.)
II. 180.	322 Delphoi Kr. e. 548/7-ben égett le, és újjáépítéséhez 530 körül kezdtek hozzá.
323A Khargeh- és Dakhleh-oázisban bányászták.
II. 181.	324A kürénéi terjeszkedés veszélyt jelentett Egyiptom nyugati határaira, amelyet Apriész hadsereggel, Amaszisz diplomáciai úton próbált megoldani. Egyiptom és Küréné 567 körül szövetséget kötöttek, mely a perzsa hódításig fennállt. Ezt pecsételhette meg Arnaszisz a házassággal. Ismertek más feleségei is.
325 Kr. e. 590-től 560-ig uralkodott egy Battosz nevű király Kürénében, elődje, az első kürénéi király pedig Arkeszilaósz (606-590) volt. Egy későbbi királyt is Battosznak hívtak (530-10), aki minden bizonnyal Ladiké rokona volt. (Chamoux, F.: Cyrène sous la Monarchie des Battiades, Paris 1953.)
326Aphrodité – Kürénében, ill. mellette több helyen is van Aphrodité kultuszára utaló nyom. (Rowe: New Light on Aegypto-Cyrenaean Relations, ASAE Cah 12, Cairo 1948.)
II. 182.	327 A Neith szobrokon a lindoszi krónika szerint egy sor hieroglif, egy sor görög felirat volt.
328 III. Ramszesz sírkamráj ának hátsó falára festettek egy mellvértet. (L. Wolf, W.: Die Bewaffnung des altägyptischen Heeres, Leipzig, 1926, 69. ábra.)
329 Polükratész – vö. III. 39-43.
330 Ciprus a szaiszi korban Rhodoszhoz hasonlóan szoros kapcsolatban állt Egyiptommal. Az erős kulturális hatások azonban nem bizonyítanak egyiptomi fennhatóságot. Nem lehetetlen, hogy Ciprus valóban állt egyiptomi uralom alatt, de ez csak egészen rövid, átmeneti jellegű lehetett.

HARMADIK KÖNYV

III. 5.	1 Kadütisz a mai Gaza. Iénüszosz valószínűleg a mai El Arish területén keresendő. Eszerint Gazától északra a palesztinai szüroszok, Iénüszosztól a Szerbónisz taváig pedig a szüroszok éltek. Vö. a I. 72.-höz írt jegyzetet. A Szerbónisztó valószínűleg a sós mocsarak gyűjtőneve.
III. 12.	2 A lázadó Inarósz és a perzsák között lezajlott paprémiszi ütközet Kr. e. 454-re datálható. Az egyiptomi Paprémiszt a görög források később Létopolisz néven említik.
III. 13.	3 Mütiléné Leszbosz szigetén feküdt, mely ekkor Polükratész szamoszi türannosz fennhatósága alatt állott (III. 39.). Hérodotosz másutt (III. 44.) is említi, hogy Polükratész kész volt segítséget nyújtani Kambüszésznek.
III. 15.	4 Ktesziasz (Perszika 10) szerint Kambüszész hasonlóan végzett testvérével, Tanüoxarkésszel, aki Hérodotosznál Szmerdisz, az óperzsa hagyományban Bardija néven szerepel.
III. 16.	5 A továbbiakban egy Kambüszész-ellenes hagyományt olvasunk. Más, egyiptomi eredetű hagyomány szerint Kambüszész tisztelettel viseltetett az egyiptomi szokások és hiedelmek iránt, és kedvezményeket biztosított az egyiptomi szentélyeknek.
III. 18.	6 A történet magját a homéroszi istenek etiópiai utazása alkotja (Iliász 1.423. sk. és 23.205. sk.). Az újabb kutatás elveti a Meroé Városi M. 250 templom és a Nap asztala azonosítását (Garstang, A. H. - Saice, F. H. - Griffith: Meroe city of the Ethiopians, Oxford 1911, 25. sk.), mivel az előbbi a Kr. e. 1. sz.-nál nem régebbi, és valószínűleg mennyezete is volt (Fontes Nubiorum, Textual sources for the history of the middle Nile region between the eight century BC and the sixth century AD. Vol I. From the 8th to the mid-5th C. BC. Ed by Eide, T. - Hágg, T. - Holton Pierce, R. - Török L. - Bergen, I. 1994.)
III. 19.	7 Karkhédón, azaz Karthagó föníciai alapítású város volt, ezért vonakodtak a föníciaiak részt venni a harcban.
III. 24.	sA temetkezési szokásokban sokat merített a Meroé-kultúra az egyiptomi hagyományokból - mumifikálás, kartonázs készítés, halotti áldozat -, de az óriási távolság kedvezett a mesés elemek térhódításának is, amelyek az etiópok isteni természetét emelik ki. Az átlátszó kő minden bizonnyal a hegyi kristályra vonatkozik, amiből az egyiptomi mesterek kisebb tárgyakat is készítettek.
III. 25...	 9 Zeusz alatt itt az egyiptomi Ammon értendő.
III. 28.	10 Apisz kultusza az 1. dinasztia korától kimutatható Egyiptomban. Az Újbirodalom korától különösen jelentős. II. Ramszesz uralkodása előtt külön-külön sírba temették el őket haláluk után. (Ideális életkornak a 25 évet tekintették, de zömük 15-20. éve között hullott el.) Ekkortól közös földalatti katakombát alakítottak ki számukra - a kis katakomba Almaszisz fáraó (26. din.) 52. évéig, a nagy ettől kezdve a Ptolemaiosz kor végéig működött. A temetési szertartásokon legkésőbb a 26. dinasztia korától a fáraó személyesen is közreműködött, és Almaszisz 23. uralkodási évétől monolith gránit koporsóban helyezték őket nyugovóra. Az egyik bika temetésén a későbbi III. Pszammetildioszról feljegyezték, hogy az előírásokat rendkívül nagy odaadással hajtotta végre.
III. 30.	11 Kambüszész testvére Dareiosz behisztumi nagy feliratán (10. §) Bardija néven szerepel, melynek jelentése "nagy", "hatalmas".
III. 33.	12Az epilepsziát tartották "szent betegség"-nek az ókorban.
III. 37.	13 A Kabeirosz-istenségeket titkos szertartások keretében tisztelték. Számuk helyenkint változó volt. Főleg Lémnosz és Szamothraké szigetén virágzott kultuszuk, de a görög szárazföld több pontján is fellelhető volt. Itt egy hasonló egyiptomi kultuszról lehet szó.
III. 38.	14 Pindarosz 169. töredék (Snell-féle kiadás).
III. 43.	15 Valójában Polükratész szakított az egyiptomiakkal, mint ez a következő fejezetekből is kitűnik.
III. 46.	16 A spártaiak a "lakónikus stílus"-t, vagyis a rövid, tömör megfogalmazást kedvelték.
III. 48.	17 Periandrosz kb. Kr. e. 600 és 560 között volt Korinthosz türannosza. Kerküra (Korküra) szigetén a korinthosziak alapítottak kolóniát.
III. 60.	18Az orgüia a sztadion századrésze, a helyi mértékrendszertől függően változik 1,78 és 2,10 ni között.
19Az említett templom a híres szamoszi Héra-szentély. Hérodotosz azért szentel ennyi figyelmet a szamosziaknak, mivel maga is hosszú időn át élvezte a szamosziak vendégszeretetét.
III. 61.	20 Dareiosz behisztumi felirata (11-13. §) csak egy mágusról, Gaumátáról beszél. A Patizeithész név egy perzsa méltóságnév hellénizélt változatának tűnik. Valószínű, hogy a második mágusról szóló hagyomány egy félreértés eredménye.
III. 65.	21 A mágusok, a leigázott méd állam tudós papi nemzetsége, a fiatal perzsa államrendszer kialakításában is jelentős szerepet játszottak.
III. 67.	22 Dareiosz behisztumi felirata szerint (11. és 13. §) Gaumata Kr. e. 522. március 11-étől szeptember 29-éigbitorolta a hatalmat. 
III. 70.	23 Husztaszpész, Dareiosz apja Parthia kormányzója volt. 
III. 71.	24 Dareiosz is hat társát nevezi meg a behisztumi feliraton (65. §). Ezek: Utana (Otanész), Gaubaruva (Gobrüasz), Bagabukhsa (Megabüzosz), Vidarna (Hüdarnész), Vidafarna (Intaphernész) és Ardumanis. Az utóbbi helyett Hérodotosznál Aszpathinész neve szerepel. Szusza a leigázott Elámnak volt a központja.
III. 80.	25 Az alkotmányformákról szóló vita, melyet itt Hérodotosz a három perzsa szájába ad, a korabeli Athén politikai vitáit tükrözi. 
III. 83.	26 Ez a jelenet mutatja, hogy a perzsa törzsfők korábbi egyenjogúságának maradványai még élnek ebben a korban.
III. 84.	27A ló a Napisten szent állata volt. A napkeltekor, vagyis a Napisten megjelenésekor felnyerítő ló tehát az isteni döntést tolmácsolta.
III. 88.	28 Dareiosz Kr. e. 522. szeptember 29-én vette át a hatalmat. (Behisztumi felirat 13.§).
III. 89.	29 Az óperzsa feliratokból ismert tartományok nem azonosak az itt felsorolt adókörzetekkel.
30 Az euboiai talanton kb. 36 kilogrammot nyomott, egy talantonban 60 mina volt.
III. 91.	31A görög szövegben a szüroszokról van szó, nem tévesztendő össze a kappadókiai szürioszokkal.
III. 95.	32 Hérodotosz számítása ismét téves. Az összeadás helyes eredménye 13 640 talanton.
III. 97.	33Az attikai khoinix űrtartalma 1,094 liter.
III. 98.	34 Hérodotosznak csak pontatlan értesülései vannak Indiáról, ezért képzeli azt, hogy Indiától keletre homoksivatag terül el. 
III. 102.	35Kaszpatürosz, más forrás szerint Kaszpapürosz, Gandhara területén feküdt.
36A hangyákról szóló történet minden bizonnyal valamilyen félreértésen alapul. Ugyancsak téves Arrianosz hasonló tudósítása (Indika 15).
III. 103.	37 Hérodotosz értesülése itt is téves, Indiában nem használtaktevéket. A teve leírása egyébként is hibás, ezt már Arisztotelész is észrevette (Historia animalium II.1).
III. 104.	38A görögök dél tájban tértek haza az agoráról, házaik hűvösébe menekülve a hőség elől.
III. 111.	39 Dionüszosz a mítosz szerínt egy Nüsza nevezetű helyen nőtt fel, amelyet hol Boiótiában, hol Thrákiában, hol pedig Arábiában vagy éppen Indiában képzeltek el. Nem világos, mire gondol itt Hérodotosz.
III. 112.	40 A fahéj Ceylon, a lédanon Ciprus (Küprosz) és Kréta szigetéről származhatott.
III. 115.	41 Az Éridanosz mesés folyó. A borostyánt a Balti-tenger partvidékéről, az ónt pedig Britanniából szerezték be a görögök.
42 A Kassziteridesz-szigetek talán a mai Scilly-szigetekkel azonosíthatók.
III. 117.	43 Az Akész ugyancsak mesés folyó, az itt felsorolt népekkülönben sem éltek egymás mellett, lásd III. 93.
III. 119.	44 Ezt az indoklást olvashatjuk Szophoklész Antigonéjában is. Talán innen vette át Hérodotosz, utalva a tragédiára, melyet Kr. e. 442-ben mutattak be.
III. 125.	45 E szürakuszai türannoszok Gelón (Kr. e. 485-478) és Hierón (Kr. e. 478-466/65) voltak, akik pártolták a művészetet és az irodalmat, udvarukban olyan hírességek fordultak meg, mint például Aiszkhülosz, Pindarosz, Szimonidész és Bakhülidész.
III. 128.	46 Dareiosz trónra lépése után (Kr. e. 522 és 521 folyamán) az egyes tartományok vezetői megkíséreltek elszakadni a perzsa birodalomtól és önálló hatalmi szférát kiépíteni. Ebbe az eseménysorozatba illeszkednek az előző fejezetekben leírt kis-ázsiai események is.
III. 138.	47A knidosziak és a tarasziak, Spárta egyetlen gyarmatának lakói egyaránt dórok voltak, ez magyarázza a knidosziak segítőkészségét.
III. 139.	48 A görög "dorüphorosz" szó itt a perzsa királyi lándzsahordozót (óperzsa arstibara) jelöli, mely magas tisztség volt, nincs igaza tehát Hérodotosznak, mikor azt állítja, hogy nem viselt Dareiosz magas méltóságot.
III 150.	49 Vö. I. 178-200.
III. 159.	50 Babilón második eleste Kr. e. 522 decemberében következett be.
III. 160.	51 Hérodotosz egyik informátora az ifjabb Zópürosz lehetett, aki a 440-es évek végén menekült Athénba, miután apja, Megabüzosz összeesküvést kísérelt meg I. Artaxerxész ellen.

NEGYEDIK KÖNYV

IV. 1.	1 A szkütha betörésre vonatkozólag lásd I. 103-106.
IV. 2.	2Az indoklás érthetetlen. Talán Hérodotosz értett félre valamit.
IV. 4.	3 Valójában a szkütha hadjárat a hódító politika része volt. Médiába nem a pontoszi szküthák törtek be, hanem a népnek egy másik csoportja. Dareiosz egyébként sem állhatott bosszút a médeket ért sérelemért.
IV. 5.	4 Hasonlóan vélekedik Justinus (II. 1.).
IV. 8.	5 Vö. IV. 8, IV. 31.
6 Itt a Héraklész-mítosz szkütha elemekkel bővült változatát olvassuk. A görög változatban Héraklésznak egyáltalán nincsenek lovai.
IV. 11.	7 Herodotosz, akinek nincsenek pontos földrajzi ismeretei erről a vidékről, vagy a mai Araszra gondol, vagy az Amudarjára, amelynek egy nyugati ága az ókorban a Kaszpi-tengerbe ömlött. Lásd még I. 202.
s A Türasz a mai Dnyeszter.
IV. 12.	9 Szinópé városát milétosziak alapították a Kr. e. VII. században. A betörés után újra betelepítették. A menekülés útvonalának leírása teljesen zavaros.
IV. 13.	10 Ariszteasz "Arimaszpeia" c. műve közismert volt, az itt elmondottakat ebből meríthette Hérodotosz.
IV. 15.	11 Italia alatt eredetileg a görögök lakta Dél-Itáliát értették. Metapontioni pénzeken gyakran látható Apollón-ábrázolás. A fekete holló Apollón szent állata volt.
IV. 17.	12 FIüpanisz a mai Bug, Borüszthenész a mai Dnyeper.
IV. 19.	13 A Pantikapész azonosítása problematikus (Ingulec? Molocsnaja?), Gerrhosz a mai Szulak, mely a Kaszpi-tengerbe torkollik.
IV. 20.	14 Tanaisz a mai Don, mely a Maiétisz (= Maiótisz) tóba, azaz az Azovi-tengerbe ömlik.
IV. 22	15 A thüsszagetákról és iürkákról nem tudunk semmit. Az utóbbi esetleg az ugorok első említése lehet.
IV: 23	16A pontikon a vadcseresznye, a baskírok és a kalmükök ma is készítenek belőle hasonló italt.
IV. 25.	17Az Ural-hegységre történik itt utalás, melynek fekvését és kiterjedését Hérodotosz korában még nem ismerték.
18A félreértés abból az értesülésből származhat, hogy északon hat hónapig nem kel fel a nap.
IV. 29.	19 Odüsszeia IV. 85. csupán az ellenkezőjét bizonyítja.
IV. 33.	20Pauszaniasz szerint (I. 31,2) az áldozati ajándékok az arimaszposzokon, isszédonokon, szküthákon és Szinopén keresztül jutnak az attikai Prasziaiba, és innen viszik Déloszra.
IV. 34.	21 Általános görög szokás volt, hogy a lányok férjhezmenetelük, a fiúk nagykorúsításuk alkalmával hajfürtöt áldoztak valamely istenségnek.
IV. 35.	22A mítosz szerint Létó Délosz szigetén szülte meg Apollónt és Artemiszt, ezért kapta a hálaáldozatot Eileithüia, a szülés istennője.
IV. 37.	23Phaszisz a mai Rioni.
IV. 38..	24 A harminc népre vonatkozólag lásd III. 90-95. és VII. 72-78.
IV. 42.	25Az Északi-tenger Egyiptom felől nézve a Földközi-tenger. 
26 Ez igazolja állításukat, hogy valóban körülhajózták Afrikát.
IV. 44.	27Hérodotosz összetéveszti az Indus folyót a Kabullal, ugyanis az előbbi dél felé folyik.
IV. 48.	28 Az Isztrosz, azaz a Duna itt felsorolt mellékfolyóinak azonosítása bizonytalan.
IV. 49.	29 A Marisz valószínűleg azonos a Maros folyóval. A Haimoszról, azaz a Balkán-hegységről nem folynak nagy folyók az Isztroszba.
IV. 52.	30 A Hüpanisz nem eredt tóból.
IV. 57.	31A Tanaisz, vagyis a Don nem egy nagy, hanem egy kis tóból ered. A Hürgisz (vagy Szürgisz) talán a Donyec.
IV. 62.	32 A kard kultikus tisztelete gyakori a vándorló nomád népeknél. Vö. Ammianus Marcellinus XXXI. 2.
IV. 76.	33 Tümnész, akinek neve káriai eredetre vall, minden bizonnyal görögül is tudott, Hérodotosz tehát anyanyelvén beszélhetett vele. A szkütha király tisztelte a görögöket, felesége is görög származású volt. Vö. IV. 78.
IV. 81.	34 Pauszaniasz Büzantion elfoglalása után, Kr. e. 477-ben vésette fel ezt a feliratot, magának sajátítva ki a dicsőséget. A feliratot idézi: Athénaiosz XII. 36.
IV. 86.	35 Hérodotosz korában ezeket a távolságokat még nem tudták pontosan mérni, érthető tehát, hogy ezek az adatok tévesek.
IV. 87.	36A felirat nyilván perzsa és görög nyelven íródott. A perzsák a mezopotámiai ékírást vették át, ezért hiszi azt Hérodotosz, hogy asszür betűket látott.
IV. 88.	37 A szamoszi Héraionról van szó, mely az ókori világ hét csodája közé számított. Vö. Sztrabón X. 1,14 C 637.
IV. 89.	38A Tearosz valószínűleg a mai Bunár-hisszár.
IV. 90.	39A Kontadeszdosz talán a mai Karisztiran, az Agrianesz az Erkene, a Hebrosz a Marica.
IV. 92.	40 Az odrüszák birodalma Thuküdidész szerint (II. 97) "Abdéra városától a Pontosz Euxeinosz mellett egészen az Isztrosz folyamig terjed". Az Artészkosz azonosítása kérdéses.
IV. 99.	41 Ez a dél-itáliai párhuzam a történetíró Thurioiba való átköltözése után kerülhetett a szövegbe. Tarasz a római Tarentum.
IV. 123.	42Az Oaroszt és a Lükoszt nem tudjuk azonosítani, a Szürgisz vagy Hürgisz (IV. 57.) talán a mai Donyec.
IV. 145.	43 Az Argó hajó utasai többnyire a thesszaliai Minüai nemzetségből származtak, ezért nevezték leszármazottaikat minüaszoknak.
	44 A Tündaridák, Kasztór és Polüdeukész eredetileg görög liérószok voltak, majd később a spártai királyok védőisteneivé váltak.
IV. 147.	45 Thérasz nemzetsége thébai származású volt, apja, Anteszión azonban Spártában telepedett le, s lányát, Argeiát Arisztodémosz spártai királyhoz adta nőül (VI. 52.).
IV. 151.	46 Platea minden valószínűség szerint a mai Bomba szigete. 
IV. 155.	47 Pindarosz szerint (V. püthói óda 87. sor) Battosz eredeti neve Arisztotelész volt.
48A libüai "király" jelentésű battosz szót a görög battarizein igével hozták kapcsolatba, melynek jelentése "dadogni", így keletkezhetett az egész történet.
IV. 159.	49 Az elpártolás Kr. e. 570 táján történt. Apriész utóda, a Kr. e. 570-ben trónra lépő Amaszisz (II. Jahmesz) már baráti viszonyban volt a kürénéi uralkodócsaláddal.
IV. 167.	50 Ez az Amaszisz nem tévesztendő össze az egyiptomi fáraóval. Lásd még IV. 201. és 203. A Maraphiosz egy előkelő perzsa törzs volt. Vö. I. 125.
IV. 169.	51A szilphion fontos gyógy- és fűszernövény volt az ókorban, Küréné egyik fő exportcikke.
IV. 171..	52 Taukheira a hellénisztikus korban Arszinoé, ma Tokra.
IV. 172.	53Augila, a mai Audsila-oázis ma is datolyavásárok színhelye. 
IV. 175.	54A Kinüpsz folyó talán a mai oued Oukirré.
IV. 177.	55 A lótuszra vonatkozólag lásd II. 92.
IV. 178.	56Ma ezen a vidéken nincs tó, de az ókorban sokat emlegették a libüai Tritónisz-tavat.
IV. 181.	57 Nyilván érzéki csalódásról vagy félreértésről van szó, a különböző napszakokban másként érzékelték a víz hőfokát.

ÖTÖDIK KÖNYV

V. 1.	 1 Perinthoszt Kr. e. 600 táján alapították szamoszi gyarmatosok a Propontisz thrákiai oldalán. Ma Eregli. A paiónokkal vívott háború, melyet itt Hérodotosz kiszínez, röviddel ezután történt.
V. 9.	2 Masszafía (Masszilia) a kis-ázsiai ión Pkókaia gyarmata, melyet Kr. e. 600 táján kolonizáltak. Helyén ma Marseille városa áll.
V. 11.	3 Mürkinosz városa a Sztrümón folyó (ma Strúma) alsó folyásánál feküdt. A közeli Pangaion-hegység (ma Pirnari) ezüst- és aranybányái, valamínt a Sztrümón termékeny völg,ye tette vonzóvá e helyet. Később ezen a vidéken alapították az athéniak Amphipolisz városát.
V. 15.	4A Prasziasz-tó valószínűleg a Sztrümón-folyó egy kiszélesedett része a későbbi Amphipolisztól északra. Az itt említett halfajtákat nem tudjuk azonosítani.
V. 16.	5Az Orbélosz-hegy talán a mai Belasicával azonos.
V. 17.	6 Amüntasz a görög szerzők által elsőként említett makedón uralkodó ezen a néven. A Düszóron-hegy lokalizációja bizonytalan.
V. 19.	7 Később (Kr. e. 491 154) I. Alexandrosz néven Makedónfa királya.
V. 22.	8 Erre a VIII. könyv 137. fejezetében kerül sor.
V. 30.	9 Naxosz a Kr. e. VI. század közepén Lügdamisz türannosz uralma alatt állt. Lügdamisz uralmát a spártaiak döntötték meg, Polükratész szamoszi türannosz elleni háborújuk során Kr. e. 524 táján. A történtekből arra lehet következtetni, hogy ezt követően először egy oligarchikus rezsim, majd pedig egy népbarát politikai rendszer honosodott meg a szigeten.
V. 32.	10 Az Arisztagorasz által tervezett perzsa segítséggel végrehajtott görög expedíció helyett tehát egy perzsa hadjáratra került sor, Arisztagorasz pedig Megabatész alárendeltjévé vált.
11 Pauszaniasz a kiskorú Pleisztarkhosz király gyámjaként nyerhette el a fővezérlet jogát Kr. e. 479-ben. Hatalmával visszaélve később a spártai ephoroszok véleményének kikérése nélkül önálló politikát kezdett folytatni és kapcsolatba lépett a perzsákkal is. Végül az ephoroszok hazahívták és halálra ítélték. Erről részletesen lásd Thuküdidész I. 128-130. fejezeteit.
V. 34.	12 A szóban forgó négy hónap a hajózási szezon ideje. Sikertelenség esetén a perzsáknak október előtt vissza kellett térnie a kis-ázsiai kikötőkbe, mielőtt a viharos időszak megkezdődik.
V. 36.	13 Hekataiosz, a milétoszi származású logographosz, akinek történeti beszámolóira és földrajzi leírásaira Hérodotosz többször hivatkozik, több alkalommal megpróbálta elejét venni a görög–perzsa konfliktusoknak.
14 Lásd I. 92. A Brankhidák a Milétosz melletti Didymában álló híres Apollón-szentély és jóshely papi nemzetsége, a perzsákkal való jó kapcsolataik miatt a háborúk befejezése után kénytelenek voltak áttelepülni a perzsa birodalomba.
V. 38.	15 Arisztagorasz útja Kr. e. 500/499 nyarára eshetett.
V. 39.	16 I. Kleomenész első ismert szereplése Hippiasz athéni türannosz elűzése Athénból Kr. e. 510-ben, s ekkor már egy ideje Spárta egyik királya volt. Apja, Anaxandridész halála tehát jóval Arisztagorasz európai útja előtt történt.
V. 47.	17 Egeszta (latin Segesta) lakói a bennszülött elümaioszok, különös, hogy görög vallási szokásokat tulajdonít nekik Hérodotosz.
V. 48.	18 Kleomenész Kr. e. 491-ben halt meg. Lásd a VI. 75. fejezetét.
V. 49.	19 Az első térképet Anaximandrosznak, a milétoszi Thalész tanítványának tulajdonították a görögök. Ezt használta utazásai során Hekataiosz is. Arisztagorasz tőle szerezhetett tudomást róla.
20 A perzsa fegyverzetről lásd a VII. 61. fejezetét.
V. 51.	21 Az oltalomkereső görög felfogás szerint isteni oltalom alatt állt, elutasítani tehát szentségtörés lett volna.
V. 52.	22 A királyi út pontos útvonalát nem ismerjük. Hérodotosz adatai körülbelül megfelelhetnek a valóságnak. A Halüsz a mai Kiszil Irmak, a "három Tigris" a Tigris, a Nagy-Záb és a Kis-Záb, a Gündész pedig a Dijala. Az ókori Khoaszpész felső folyása helyén ma a Karkheh, az alsó folyása helyén a Karun folyó található. A meder az ókor óta jelentősen változott.
V. 53.	23 Hérodotosz a paraszangát 30 sztadionnak veszi. Ez kb. 5-6 kilométer, azaz egyórai gyalogút. Sztrabón (XI. 518) 40, illetve 60 sztadionnal azonosítja. Memnón legendás "etiópiai" király volt, akit a görögök a legkülönbözőbb földrajzi környezetbe helyeztek. A mítosz szerint ő építtette volna fel a szuszai palotát. A valóságban a palota építését Dareiosz rendelte el, a palota alapító felirata is ránk maradt.
V. 56.	24 Erre a négyévenként megrendezett ünnepre Kr. e. 514 Hekatombaión havának vége felé, vagyis július hónap végén vagy augusztus elején került sor.
V. 58.	25 A föníciai vagy nyugati sémi betűjelek mássalhangzókat jelöltek, a görögök újítása a magánhangzók írásának bevezetése volt, mely lehetővé tette a szavak meglehetősen pontos visszaadását és megkönnyítette az olvasást.
V. 62.	26 Az amphiktüónok a delphoi vallási szövetség vezető testületét alkották. A korábbi szentély Kr. e. 548-ban égett le.
V. 63.	27Alópekai az athéni Alkmaiónida nemzetség egyik főbázisa volt, valószínűleg ők adtak sírhelyet is Ankhimoliosznak, aki az ellenfeleikkel vívott csatában esett el.
V.65.	28 Peiszisztratosz Kr. e. 560 és 527, Hippiasz pedig 527 és 510 között volt Athén türannosza, tehát a Peiszisztratidák összesen 50 évig voltak Athén urai. A 36 év tehát téves.
V. 66.	29 Az ión phülé-nevek eredete problematikus. Az itt közölt hagyomány utólagos, mitikus magyarázat. Kleiszthenész teljesen új alapokra helyezte az athéni phülé-szervezetet; tehát nemcsak egyszerűen a phülék számát emelte meg, hanem a régi, rokonságon alapuló szervezet helyett egy lakóhely szerinti felosztást léptetett életbe.
V. 68.	30 A sziküóni Kleiszthenész türanniszának dór-ellenessége tűnik ki az elmondottakból. Hatalmát minden bizonnyal a helyi őslakosság támogatásának köszönhette.
V. 71.	31 Külön a Kr. e. 640. évi olümpiai játékokon győzött. A naukrariák feladata a hajóállítás volt, fellépésük ez esetben indokolatlan, hitelesebb az a hagyomány, mely szerint az arkhónok hurcolták el az összeesküvőket.
V. 72.	32Athén összlakosságához viszonyítva a 700 "átkozott" család túlzottnak tűnik.
V.73.	33Az athéni követek tehát Kr. e. 508-ban szerződést kötöttek a perzsákkal.
V. 75.	34 A Tündaridák, Kasztór és Polüdeukész a spártai királyok isteni pártfogói.
V. 80.	35 Az Aiakidák, Telamón, Péleusz, Akhilleusz és Aiasz harcban segédkező héroszok voltak. Lásd még VIII. 64.
V. 82.	36Az első görög istenszobrok fából készültek, ezen ősi, sokszor oszlopszerű szobrokat xoanonnak nevezték. Attika területén voltak kifejezetten Athénának szentelt olajfák. A szobrokat Pauszaniasz még látta (II. 30,5). A Poliasz melléknév Athéna városvédő funkciójára utal, az itt említett Erekhtheusz Athén mitikus királya volt.
V.83.	37A pajzán, csipkelődő dalok gyakori kellékei a termékenységkultuszoknak, ezeknek termékenységfokozó hatást tulajdonítottak a görögök.
V. 87.	38A rövid ujjú ión vászonkhitón felül zárt volt, az ujjatlan dór gyapjúkhitónt viszont a vállon kapcsokkal kellett összetűzni.
V. 88.	39 Ez az intézkedés a helyi kerámiaipart védte az athéni importtal szemben.
V. 92.	40 Küpszelosz kb. Kr. e. 630 és 600 között, Periandrosz kb. 600 és 560 között volt Korinthosz türannosza.
V. 97.	41 Plutarkhosz 19 000-re becsüli a nagykorú, polgárjoggal rendelkező férfi lakosságot a periklészi korban (Periklész 37), Athénaiosz (VI. 272 B) Kr. e. 317-ben 21 000-re. 
V. 103.	42 Ez feltehetőleg Kr. e. 499 őszén történt.
V. 116.	43A küproszi lázadás Kr. e. 498-497-re datálható.

HATODIK KÖNYV

VI. 2.	1 Akkor még Szardíniát gondolták a legnagyobb szigetnek a Nyugat-Mediterraneumban, a valóságban Szicília nagyobb. Szardínia alapterülete ma 23 810, Szicíliáé 25 462 négyzetkilométer.
VI. 3.	2 Az áttelepítések a perzsa politíka gyakori büntető- vagy óvintézkedései voltak, nem csoda tehát, hogy az iónok hitelt adtak Hisztiaiosz szavainak.
VI. 4.	3 Eszerint Artaphrenész helytartói tevékenysége valamilyen okból kifolyólag még saját környezetében is ellenállást váltott ki.
VI. 7.	4 Paniónion a 12 ión városállam vallási szövetsége, melynek központja a Mykalé-hegyfokon álló Poszeidón Helikóniosz szentély volt. Az amphiktüónia ez alkalommal politikai szerepet is játszott.
5Az ókori Ladé szigete a tenger feltöltődése következtében ma már a szárazföld része.
 VI. 8.	6 Ebből a felsorolásból kitűnik, hogy négy ión városállam, Epheszosz, Klazomenai, Lebedosz és Kolophón nem vett részt a tengeri ütközetben.
 VI. 12.	7 'E manőver lényege az, hogy a görög hajók besiklanak az ellenséges hajósorok közé, letörik evezőlapátjaikat és sérüléseket okoznak a hajók oldalán, majd az így harcképtelenné váló hajókat támadják meg. Lásd még VIII. 9.
VI. 16.	 8 A Theszmophoria ünnepét késő ősszel ölték meg Déméter tiszteletére. Mílétosz ostroma tehát minden valószínűség szerint a következő hajózási szezon idején, azaz Kr. e. 494 május vége és október eleje között zajlott le.
VI. 19.	9Az argosziaknak adott jóslatra vonatkozólag lásd VI. 77. 
10 A didumai szentélyre vonatkozólag lásd I. 92 és V. 72.
VI. 20.	11 Ampé valószínűleg a mai Ahvaz (Ahvaz) helyén állt. Sztrabón (XV. 3,5 C 729) Aginis néven említ ezen a vidéken egy falut.
VI. 21.	12A gazdagságáról és fényűzéséről híres dél-itáliai görög gyarmatvárost Kr. e. 510-ben rombolták le a krotóniak. Ezen a környéken alapították később az athéniak Thurioi városát (Kr. e. 444/443-ban).
VI. 23.	13 Hippokratész Kr. e. 498 és 491 között volt Gela türannosza. Haláláról lásd VII. 154-155.
VI. 25.	14 Épen maradt a nagy nemzetközi tekintélynek örvendő epheszoszi Artemisz-szentély is, amely, úgy tűnik, nem tanúsított ellenséges magatartást a perzsákkal szemben.
VI. 27.	15Ez az első adat nyilvános iskolák létezéséről.
VI. 34.	16 A Delphoit Athénnal összekötő Szent úton közlekedőt szentségtörés lett volna bántalmazni.
VI. 35.	17 Miluadész az egyik legelőkelőbb athéni nemzetségből származott. Athénből való távozásával a vezető nemzetségek viszálykodásából akarta kivonni magát.
VI. 37.	18 Lampszakosz korábbi neve Pitüussza volt (Sztrabón XIII. 1, 18 C 589), mely a görög "pitüsz"  fenyő jelentésű szóval áll kapcsolatban. Talán erre céloz a jóslat.
VI. 39.	19 Kimón halálára vonatkozólag lásd VI. 103.
VI. 40.	20 A történet kronológiája itt meglehetősen zavaros. Az ifjabb Miltiadész valamikor a szkütha hadjárat (Kr. e. 513) előtt ment először a Kherszonészoszra, a szkinhák 496-óan kergették el, majd visszatért és 493-ban menekült Athénba a phoinikiai hajóhad elől.
VI. 42.	21 Hérodotosz kijelentése érthetetlen, hiszen a mű írásakor, a Kr. e. V. század közepén, ezek a városok nem álltak perzsa fennhatóság alatt.
VI. 43.	22 Arisztotelész az oligarchia és a demokrácia többféle válfaját sorolja fel Politika c. művének VI. könyvében. Itt arról a demokráciáról lehet szó, mely legközelebb állt a széles körű oligarchiához.
VI. 44.	23 Ez a katasztrófa Kr. e. 492-ben történt. A körülmények arra mutatnak, hogy ez a veszélytelen hajózást biztosító nyári hónapok előtt, vagy azután zajlott le.
VI. 50.	24A Kriosz név görögül kost jelent.
VI. 51.	25 A két spártai királylistára vonatkozólag lásd VI. 204 ésVIII. 31. Másként Plutarkhosz: Lykurgosz 1.
VI. 53.	26 Akrisziosz ősapja, Danaosz argoszi király, Aigüptosz testvére a monda szerint Egyiptomból származott.
VI. 56.	27 A döntéshez azonban mindkét király egyetértése volt szükséges.
28 Máshol 300 testőrt említ (VII. 205., VIII. 124., lásd még Thuküdidész V. 72.).
VI. 57.	29 A lakópiai mérő űrtartalma ismeretlen. A medimnosz kb. 51,5 liter, a khoinix ennek 1/48-ad része, 1 kötülé pedig egyenlő 4 khoinixszal.
30 Az a tény, hogy a vagyon örökölhető, mutatja, hogy a magántulajdon már megjelent Spártában.
VI. 63.	31A Démaratosz név jelentése: "akiért a nép imádkozott". 
VI. 68.	32 A híresztelés alapja az lehetett, hogy Asztrabakosz hérósz nevét kapcsolatba hozták az "asztrabélatész" - szamárhajcsár jelentésű szóval.
VI. 75.	33 Az eleusziszi betörésre vonatkozólag lásd V. 67.
VI. 87.	34 E jogtalanságra vonatkozólag lásd V. 81. és 89.
35 A szunioni hajósverseny a Nagy Panathénaia része volt.
VI. 91.	36 Az aiginaiak kiköltöztetése Kr. e. 431-ben történt (Thuküdidész II. 27.). Ez a hely fontos a hérodotoszi mű datálása szempontjából is. Hérodotosz tehát 431 után még dolgozott művén.
VI. 97.	37A mítosz szerint szerint Délosz szigetén szülte meg Létó Apollónt és Artemiszt.
VI. 98.	38 Thuküdidész (II. 8.) a peloponnészoszi háború kitörése előtt említ egy déloszi földrengést.
39 A perzsa királynevek valódi jelentése: Dareiosz/ Darajavaus "aki a jót megtartja", Xerxész/Khsajarsa "aki erősen uralkodik", Artaxerxész/Artakhsatra "akinek a királysága Artától (az igazságosság istenétől) származik". Valószínűleg a trónra If'péskor felvett trónnevekről van szó.
VI. 100.	40 A "lótenyésztők" (Hippobótai) társadalmi kategória, itt a legfelső réteget jelöli.
VI. 102.	41 Hippiasz nemzetsége, a Peiszisztratidák erről a vidékről származtak. Hippiasz tehát jól ismerhette a terepviszonyokat, és esetleg helyi támogatásra is számíthatott.
VI. 106.	42 Néhány Hérodotosz-kézirat és Pauszaniasz (I. 28, 4) Philippidésznek nevezi.
43 Apollón Karneiosz ünnepe, a Karneia a spártai Karneiosz hónap (augusztus-szeptember) 7-16-ig tartott. Ezalatt szent fegyvernyugvás volt Lakoniában.
VI. 111.	44 A Nagy Panathénaia az athéni Hekatombaión hónap (július-augusztus) 28. napján vette kezdetét, a vallási ceremóniákat több napig tartó sportversenyek követték, pl. a szunioni hajósverseny. Lásd VI. 87.
VI. 116.	45 A Peiraieuszt csak később, Themisztoklész javaslatára vették körül fallal.
VI. 119.	46 Ez az Arderikka nem azonos a babilóni Arderikkával (I. 85.).
VI. 120.	47 Eszerint a csata a spártai Karneiosz, illetve az athéni Metageitmión hónap (augusztus-szeptember) 19. napja előtt zajlott le.
VI. 123.	48 Lásd V. 63.
VI. 131.	49 Hérodotosz itt a 10 földrajzi alapon szervezett phülére céloz.
VI. 134.	50 Lásd a VI. 16-18.-hoz írt jegyzetet.
VI. 138.	51 A mitikus hagyomány szerint a lémnoszi nők egykor lemészárolták férjeiket, királyuk, Thoasz csak úgy tudott megmenekülni, hogy lánya, Hüpszipülé rejtekhelyet készített számára.

HETEDIK KÖNYV

VII. 3.	1 Dareiosz trónra kerülésének körülményei meglehetősen homályosak, legítimításához ís kétség férhetett. Atoszszának, Kürosz lányának a gyermekei legalább anyai ágon az ősi királyi családból származtak. Atossza különleges befolyása is ezzel magyarázható.
VII. 4.	2 Dareiosz Kr. e. 522-486-ig uralkodott.
VII. 6.	3 A görög városállamok legelőkelőbb nemzetségei már az archaikus kortól kezdve vendégbaráti viszonyt tartottak fenn egyes keleti uralkodókkal, most ennek a gyakorlatnak a folytatásáról van szó. Az itt említett görög nemzetségek eredeti célja a nemzetközi kapcsolatok további ápolása lehetett, a történeti körülmények alakulása folytán azonban e nemzetségek a perzsa politika támogatóivá váltak.
VII. 7.	4Az Inarósz-lázadás Kr. e. 463 és 454 között zajlott le.
VII. 11.	5 Dareiosz a behisztumi feliratán (4. §) azt állítja, hogy az Akhaimenidáknak két ága volt, az egyik, amelyből a birodalomalapító Kürosz és Kambüszész, a másik, amelyből Dareiosz származott. Ezt a hagyományt követi nagyjából Hérodotosz is, bár az uralkodók száma és sorrendje itt eltér az óperzsa változattól. Az óperzsa hagyomány szerint – a görög névváltozatok meghagyásával – a családfa így alakul:
Aldiaimenész
↓
Teiszpész

Kürosz                                                     Ariaramnész
      ↓                                                                 ↓ 
Kambüszész                                             Arszamész
       ↓                                                                ↓
Küros              →                →                 Hüsztaszpész
      ↓                         ↓                 ↓                   ↓
Kambüszész	      Szmerdisz     Atossza   ↔  Dareiosz
                                                                    ↓   
                                                                Xerxész

 VII. 19.	6 Az olajfa Athéna istennő szent fája volt, egy szent olajfa az athéni Akropoliszon is nőtt. A jóslat arra célzott, hogy a perzsák átmeneti sikerek után kudarcot vallanak Athénnál.
VII. 20.	7 Azaz Kr. e. 480 tavaszán.
VII. 22.	8 A csatorna, mely az Akténak nevezett félszigetet a Khalkidikével összekötő keskeny földszorost vágta át, a későbbiek során nem volt használatban s a római császárkorra már teljesen betemetődött. A környéken előkerült korabeli perzsa pénzek – mintegy háromszáz dareikosz – jelzik csupán a perzsák jelenlétét.
VII. 24.	9 Hérodotosz itt egy olyan szárazföldi hajócsúszdára gondol, mint amilyen a korinthoszi csatorna előzménye is volt. Ott valamilyen kerekes járműre vontatták a hajókat és úgy szállították át a földszoroson.
VII. 27.	10 Plutarkhosz (Moralia 263. sk.) szerint Püthiosz egy város és egy aranybánya tulajdonosa volt.
VII. 28.	11 A dareikosz 8,41 g súlyú aranypénz volt, amelynek egyik oldalán Dareiosz király képmása volt látható.
VII. 31.	12 A 10 000 "halhatatlan" a perzsa királyok személyes testőrsége volt, ha egy közülük meghalt, a következő jelölt lépett azonnal a helyére.
VII. 35.	13 A történet félreértésen alapul.
VII. 36.	14Vö. Xenophón: Anabaszisz II. 4.
VII. 37.	15 A valóságban Kr. e. 480 tavaszán nem volt látható napfogyatkozás ezen a vidéken, csak az év októberében.
16 Meglepő kijelentés, mert a perzsák ugyanúgy tisztelték a napot, mint a görögök.
VII. 40.	17 Zeusz alatt itt a perzsák főistene, Ahuramazda értendő. VI 
VII. 61.	18 A perzsák – és talán a velük közeli rokonságban álló médek is – magukat árjáknak nevezték. A Perszész-mítosz a görög és a perzsa nép rokonságát hivatott igazolni.
VII. 63.	19 Vo. I. 72. Hérodotosz különbséget tesz a Kappadókiában lakó szürioszok (VII. 72.) és a palesztinai partvidéken lakó szüroszok között (II. 104., III. 5., VII. 89.).
VII. 64.	20 Az óperzsa feliratok valóban szakának nevezik a szküthákat, és különbséget tesznek a csúcsos süveget viselő (tigrakhauda) szakák és a haomaivó (haumavarga) szakák között. Az amürgiosz jelző az utóbbi görög átírása.
VII. 72.	21 Lásd a VII. 63.-hoz írt jegyzetet.
VII. 76.	22 Az itt következő nép neve a szöveghagyományozás során kiesett a kéziratokból. A tartományok népeinek felsorolásánál a kabalesz nép után a hütennesz következik (III. 90.).
VII. 89.	23-Lásd a VII. 63.-hoz írt jegyzetet.
VII. 93.	24 Lásd I. 171.
VII. 99.	25 Hérodotosz itt ragadja meg az alkalmat, hogy szülővárosának emléket állítson.
VII. 100.	26A plethron hossza a helytől függően kb. 27 és 35 méter között váltakozott.
VII. 103.	27Célzás arra, hogy a spártai királyoknak mindenből kétszeres adag járt. Lásd VI. 57.
VII. 115.	28 E jól kiépített műutat még a Kr. e. 2. század elején is használták. Lásd Livius XXXIX, 27.
VII. 117.	29 Egy hüvelyk (daktülosz) 1,85 és 2,2 cm között ingadozott. A királyi pékhüsz 3 hüvelykkel volt hosszabb a görög pékhüsznél, mely 37 és 55 cm között mozgott. Lásd I. 178. Artakhaiész tehát legalább 2 méter magas volt.
VII. 130.	30 Az Aleuadákkal kapcsolatban lásd a VII. 6.-hoz írt jegyzetet.
VII. 133.	31 Az athéniak és a spártaiak görög felfogás szerint is megsértették mind a vendégjogot, mind a követeknek kijáró jogvédelmet.
VII. 137.	32 A peloponnészoszi háború második évében, Kr. e. 430-ban mind az athéniak, mind a spártaiak megkísérelték megszerezni a perzsa király támogatását. Vö. Thuküdidész II. 67. Ezek szerint Hérodotosz még tudomást szerzett ezekről a kísérletekről.
VII. 139.	33Az athéni hegemóniával elégedetlen görög városállamoknak szól az alábbi apológia. A delphoi papság, számítva a perzsák jóindulatára, a szentély által kibocsátott jóslatok révén az ellenállás ellen agitált.
VII. 143.	34 Hérodotosz általában nem ír rokonszenvvel Themisztoklészről. Valójában mint az arkhóni és sztratégoszi tisztség birtokosa a legfelsőbb társadalmi rétegbe kellett tartoznia.
VII. 145.	35 A küldöttek az Iszthmoszon jöttek össze, és Kr. e. 481 őszén létrehozták a perzsaellenes iszthmoszi szövetséget. 
36 Az aiginaiakra vonatkozólag lásd V. 81, 89; VI. 73-93.
VII. 148.	37 Lásd VI. 76.
38Argosz és Spárta ősi ellenségek voltak. Ezért kérik a 30 éves béke biztosítását. A fővezérletre vonatkozó igényüket az indokolta, hogy az előző összgörög vállalkozás, a trójai háború vezére, Agamemnón, erről a vidékről származott.
VII. 151	39 Lásd V. 54. E követjárást valószínűleg az új uralkodó, L Artaxerxész trónra lépése tette aktuálissá Kr. e. 465-ben. A görög városállamok képviselői minden bizonnyal az Új uralkodó üdvözlésére érkeztek.
VII. 154	40 Gelón Kr. e. 491-től Géla, 485-től 478-ig Szürakuszai 15	türannosza. Előde, Hippokratész kb. 498-tól 491-ig Géla türannosza.
VII. 158.	41 Dórieuszra vonatkozólag lásd még V. 41-48., VII. 205. és IX. 10.
VII. 161.	42 Homérosz: Iliasz II. 552-554. Egyetlen utalás Homérosznál Athénra, lehet, hogy utólagos betoldás.
VII. 165.	43 Térilloszt, Himera türannoszát Kr. e. 483-ban űzi el Théron, Akragasz türannosza (Kr. e. 488-472). Anaxilaosz Rhégion és Zanklé (új nevén Messzéné) türannosza (Kr. e. 494-476).
VII. 171.	44A trójai háborút a görögök Kr. e. 1200 tájára tették.
45A három népcsoport: a krétai őslakosság, az akhájok és a dórok. A krétaiak vitézségére vonatkozólag lásd Homérosz Iliasz XIII. 451. és Odüsszeia XIX. 181-182.
VII. 172.	46 Az Aleuadákra vonatkozólag lásd VII. 6. és 130., IX. 58.
VII. 173.	471tt a közép-görögországi Akhaia Phthiótiszról van szó, nem tévesztendő össze az észak-peloponnészoszi Akhaiával.
VII. 176.	48 A Trakhiszon át vezető út tehát alkalmasabb volt a perzsa sereg átvonulására, mint a thermopülai átjáró, ahol két szakaszon mindössze egy szekérnyi széles volt az Út. Később (VII. 201.) maga Hérodotosz is azt állítja, hogy Xerxész Trakhisznál vert tábort. Valószínű, hogy a perzsa fősereg nem Thermopülai felé vonult, oda csak egy kisebb kontingenst küldött Xerxész.
VII. 178.	49 A jóslat eredeti szövegét idézi Clemens Alexandrinus: Stromata VI. 753.
VII. 180.	50A "león" szó a görög nyelvben oroszlánt jelent.
VII. 184.	51 Hérodotosz számadatai a perzsa seregre vonatkozólag erősen túlzottak.
VII. 189.	52 Boreasz az istenként is tisztelt, hideg, viharos erejű északi szél, mely a nyári hónapokban ritkábban kerekedett fel.
VII. 193.	53 Herodotosz az Aphetai nevet a görög "aphienai" igével hozza kapcsolatba, mely annyit tesz, mint "a hajót Útjára bocsátani". A monda nyilván a név magyarázatára született.
VII. 196.	54 Lásd a VII. 173.-hoz írt jegyzetet.
VII. 197.	55 Őst, valószínűleg préhellén eredetű vallási szokás kapcsolódott ehhez a szentélyhez, az elsőszülött gyermek feláldozása, melyet a történeti korban már egy kosáldozat váltott fel.
VII. 206.	56 A spártaiak nem akartak még egyszer úgy járni, mint Marathónnál (VI. 120.), hanem figyelmen kívül hagyva a szent fegyvernyugvás vallási kötelezettségét, előőrsöt küldtek Attikába. Mivel ez egy olümpiai év volt, a görög Újév a mi július elsejénk tájára esett. A Karneia tehát kb. augusztus 6-15-ig tartott.
VII. 213.	57 Az Epialtész névalak ión, általánosabban használt formája Ephialtész.
VII. 224.	58 Leonidasz hamvait és az emlékoszlopot később Spártába vitték, itt volt olvasható a háromszáz spártai neve is (Pauszaniasz III. 14, 1).
VII. 228.	59 Ezt a feliratot Cicero is idézi latin fordításban (Tusculaneumi beszélgetések I. 42). A magyar fordítás Ponori Thewrewk Emiltől származik.
VII. 231.	60 Lásd IX. 71.
VII. 233.	61 Ez az esemény Kr. e. 431-ben zajlott le (Thuküdidész I. 2-5.).
VII. 234.	62 Ez a számadat a nagykorú, teljes jogú spártaiakra vonatkozik.
VII. 235	63 Küthéra hadászati fontossága akkor igazolódott be, amikor az athéniak Kr. e. 424-ben elfoglalták a szigetet, és ezzel Spártát békekötésre kényszerítették. Lehetséges, hogy Hérodotosz még megérte ezt az eseményt, s ez a tapasztalat indította c megjegyzés megtételére.
VII. 238.	64 A történet hitelességéhez kétség fér. A halottakat a görögök általában a csata után máglyára tették és elégették. Leónidasz hamvairól lásd Pauszaniasz III. 14, 1.

NYOLCADIK KÖNYV

VIII. 2.	1 Aiszkhülosz, aki maga is részt vett a szalamiszi tengeri ütközetben és a Perzsák c. tragédiájában a szemtanú hitelességével írja le a történteket (302-428 sorok), 310 háromevezősoros hajót említ.
VIII. 3.	2 Erről lásd VII. 157-159.
3 Pauszaniaszt később perzsa kapcsolatai miatt a spártai ephoroszok hazarendelték és elítélték (Thuküdidész I. 95 és 130., Diodórosz XI. 44-46). Mindez a Kr. e. 470-es évek első felében történt.
VIII. 4.	4 Hérodotosz a VIII. könyv megírásakor is Themisztoklész-ellenes forrás(ok)ból merít. Vö. VII. 143.
VIII. 9.	5 Lásd a VI. 12.-höz írt jegyzetet.
VIII. 12.	6 Vö. VII. 188.
VIII. 15.	7 Nyilvánvalóan összehangolt hadműveletekről van szó,nem a véletlen műve volt az időbeli egybeesés.
VIII. 36.	8 A Kórükoszi-barlang Pán istennek és a nümpháknak szentelt hely volt, amely a delphoi szentélykörzet felett egy nehezen megközelíthető helyen feküdt (Plutarkhosz: Moralia 394. skk., Sztrabón IX. 3,1 C 417, Pauszaniasz X. 32, 2).
VIII. 37.	9Athéna Pronaia, a "szentély előtti", az Apollón-szentélyhez felvezető utat oltalmazta.
 VIII. 41.	10 Az itt említett szentély a perzsa háborúk előttí Erekhtheion. A mítosz szerint a kígyótestű Erekhtheuszt Athéna nevelte fel, ezért képzelték, hogy a személyben egy kígyó lakik.
VIII. 44.	11 Az athéniak pelaszg eredetére vonatkozó hagyomány az athéniak ősi és bennszülött voltát volt hivatva igazolni.
VIII. 46.	12 Az aiginaiak Pauszaniasz szerint (II. 29, 5) az athéniak után a második legnagyobb hajóhadat küldték Szalamiszhoz. Az itt említett 30 hajó ezt nem támasztja alá, hiszen a korinthosziak is 30 hajóval érkeztek. Lehetséges, hogy az aiginaiak esetében téves a Hérodotosznál szereplő adat, vagy szövegromlásról lehet szó.
VIII. 48.	13 Az összeadás eredménye nem 378, mint Hérodotosz mondja, hanem csupán 366.
VIII. 51.	14 Itt ismét az ősi Erekhtheionra történik utalás.
15A Püthia jóslatára vonatkozólag lásd VII. 141. skk.
VIII. 53.	16 Aglaurosz, Kekropsz lánya a mítosz szerint levetette magát az Akropoliszról. Személye az Akropolisz északi oldalán állt.
VIII. 55.	17 A mitikus hagyomány szerint az Athén városának birtoklásáért versengő Poszeidón vizet fakasztott a sziklából, Athéné pedig olajfát növesztett. A 10 olümposzi isten végül Athéné mellett szavazott. Pauszaniasz (I. 16,6) a Kr. u. 2. században már csak egy sós vizű kutat talált itt.
VIII. 57.	18Mnésziphilosz közeli kapcsolatban állt a nálánál fiatalabb Themisztoklésszel, mindketten az attikai Phrearroi községből származtak, s a "bölcs" Mnésziphilosz valószínűleg tanítómestere is volt Themisztoklésznek (Plutarkhosz: Themisztoklész 2 és Moralia 795).
VIII. 61.	19 A görög polgár csak szülővárosában rendelkezett polgárjoggal, a hontalant semmilyen politikai jog nem illette meg. Erre céloz Adeimantosz.
VIII. 62.	20 Themisztoklésznek lehettek nyugati irányú gyarmatosítási tervei, erre utal az a körülmény is, hogy lányait Italiának és Szübarisznak nevezte el (Plutarkhosz: Themisztoklész 32). Egyébként Szirisz mellett alapították a görögök Kr. e. 444/443-ban Thurioi városát Athén piriálnty. ításával, ahol öregkorában Hérodotosz is letele-
VIII. 64.	21 Szalamisz szigetén Telamón és Aiasz, Aiakosz fia és unokája, Aiginán pedig Aiakosz és többi leszármazottai részesültek hérószi tiszteletben.
VIII. 65.	22 A Nagy Eleusziszi Misztériumokat Boédromión hónap (szeptember-október) 13-20-ig ölték meg Démétér, Koré és Iakhosz (Bakkhosz) tiszteletére, ennek egyik rituális eseménye volt az Iakhosz- (Bakkhosz)-szobor Eleusziszből Athénba való kísérése, majd ünnepélyes visszaszállítása. Az ünnep nem eshetett a szalamiszi csata idejére.
VIII. 71.	23 Az iszthmoszi fal csak 479 nyarára készült el (IX. 8.). A későbbiek során is sokszor szolgált védelmül a gallok és a szlávok betöréseivel szemben.
VIII. 72.	24 Tehát elmúlt Karneiosz hónap 16. napja.
VIII.75.	25 Szikinnosz Plutarkhosz szerint (Themisztoklész 12) perzsa származású fogolyként került Themisztoklész birtokába. Aiszkhülosz szerint (Perzsák 355) görög volt. A név nem vall görög eredetre.
VIII. 76.	26 Pszuttaleiát a modern kutatók vagy a tengerszoros közepén található Hagiosz Georgiosz szigettel, vagy a tengerszoros déli részén fekvő Lipszokutali szigettel azonosítják. Künoszura ("Kutyafarok') egy félsziget, amely Szalamisz délkeleti részén nyúlik a tengerbe. Keósz lokalizációja bizonytalan. Munükhia félsziget a Peiraieuszi-kikötötől délre, egyik partszakasza Artemisz Munükhiának volt szentelve.
VIII. 79.	27 Ariszteidészt 482-ben osztrakizálták az athéniak, mint olyat, aki egyeduralomra tör, ez azt jelentette, hogy 10 évig nem térhetett volna vissza Athénba.
VIII. 85.	28 Az oroszanga más görög források szerint "testőr"-t jelent. Hérodotosz valószínűleg felcserélte egy hasonló hangzású perzsa szóval, amely a ,jótevő"-ket, vagyis a királyi adománybirtokok tulajdonosait jelölte.
VIII. 92.	29 'Vö. VII. 181. Polükritosz gúnyos megjegyzése arra céloz, hogy az aiginaiakat méd- azaz perzsabarátsággal vádolták, s többek között apját is túszként vitték magukkal az athéniak. Lásd VI. 49-50., 73. és 85.
VIII. 94.	30 A korinthosziak dicsőségét hirdetik a Szimonidész által írt sírfeliratok is: 

"Vándor! Dúsforrást Korinthosz sarjai, nyugszunk
most Aiasz földjén mind, Szalamisz szigetén.
Megmentettük a szent Hellaszt, győzvén nagy erővel
Phoinikia meg a méd s perzsa hajói felett."
…
"Sírja Adeimantoszttak ez itt, ki a szolgaigától
védve hazánk, Hellaszt nyert diadalkoszorút."

VIII. 97.	3I Xerxész a csatát követő éjjel visszaindult Perzsiába (VIII. 107.). A móló építése tehát valószínűleg korábban történt, mint ezt Ktésziasz (Perszika 26) és Sztrabón (IX. 1, 13 C 395) is állítja.
VIII. 98.	32A Héphaiszteia alkalmával az egyes athéni phülék képviselői az Akadémosz-hérósz szent ligete előtti Prométheusz-, ill. Héphaisztosz-oltártól indultak s a Kerameikosz városnegyeden áthaladva stafétaszerűen futottak fáklyáikkal (lampadodromia) a városba, ahol az elsőnek érkező gyújthatta meg a céloltár tüzét.
VIII. 109.	33 A tenger megkorbácsolására vonatkozólag lásd VII. 61.
34 Themisztoklész Perzsiába való emigrációja idején ezen érdemeire hivatkozik a perzsa királynál (Thuküdidész I. 137).
VIII. 110	35 Ez a jelenet is azt sugallja, hogy Szikinnosz perzsa származású volt.
VIII. 124.	36 Themisztoklész lakedaimóni fogadtatására vonatkozólag lásd Thuküdidész I. 74.
VIII. 131.	37 Itt az egyik spártai királyi család, az Eurüpontidák egyik ágának családfáját láthatjuk. A két ág közös őse, Theopomposz, Spárta királya volt, a királyi cím azonban korábban nem azon az ágon öröklődött, amelyhez Leutükhidasz tartozott. Csupán Theopomposz elődei voltak királyok. 
VIII. 134.	38 Trophóniosz barlangjára vonatkozólag lásd Pauszaniasz leírását (IX. 39,1. skk.).
VIII. 137.	39 Perdikkasz jelképes cselekedetei a királyi hatalom birtokbavételére utaltak.
VIII. 141.40 E jóslatokról lásd V. 90.

KILENCEDIK KÖNYV

IX. 3	1 Athén második elfoglalása eszerint 479 június vagy július havában történt.
IX. 7.	2 Hérodotosz itt összetéveszti a Hüakinthiát a Karneiával. Az utóbbi esett erre az időszakra.
IX. 10	3 Kleomenész halála után Dórieuszt illette volna meg a királyi cím, ha az nem települt volna át Szicíliába (Hér. V. 48.). Érthetelen, hogy Kleomenész, Dórieusz, Leónidasz és Kleombrotosz halála után, miért nem Dórieusz Eurüanax lett a király, ha Spártában maradt.
IX. 11.	4 Lásd a IX. 7.-hez írt jegyzetet.
IX. 16.	5 Attaginosz és Tímagenídasz voltak a thébai médbarát csoport vezetői. Vö. még IX. 86.
IX. 21.	6 Feltűnő Olümpiodórosz haditettének ez a kiemelése. Ha feltesszük, hogy ez az Olümpiodórosz azonos Lampónnak, Periklész barátjának apjával, akkor érthetővé válik ez az elismerő gesztus Hérodotosz részéről, aki személyesen is ismerhette őt.
IX. 25.	7 Maszisztiosz páncélját a görögök áldozati ajándékként az athéni Erekhtheionban helyezték el (Pauszaniasz I. 27, 1).
IX. 26.	8 A Hérakleidák a hagyomány szerint még a trójai háború előtt kényszerültek elhagyni a Peloponnészoszt, első visszatérési kísérletük sikertelennek bizonyult, s csak a negyedízigleni leszármazottak tudták visszaszerezni a Peloponnészosz feletti hatalmat. Ekkor Tiszamenosz, Agamemnón unokája ült Mükéné trónján, akit menekülésre kényszerítettek.
IX. 27.	9 Az amazónok a mítosz szerint azért támadtak Athénra, mert Thészeusz, Athén királya elrabolta királynőjüket, Antiopét, vagy más hagyomány szerint Hippolütét.
IX. 33.	10 Az lamida nemzetség adta az olümpiai Zeusz-szentély jóspapját is. A nemzetség tagjai, mínt jóspapok, Görögország-szerte tevékenykedtek.
IX. 53.	11 Thuküdidész meglepő módon tagadja, hogy valaha is létezett volna pitanéí hadosztály (I. 20.), a rómaí császárkorban viszont ismét hallunk róla (Hérodianosz IV. 3.).
IX. 57.	12 Démétér Eleusziniának sok görög városban volt kultusza, tehát itt nem az attikai Eleuszisz községről van szó.
IX. 64.	13 Vő. VIII. 114. Sztenüklérosz messzénéi település volt, mely már az első messzénéi háborúban elpusztult. Meglepő említése itt a harmadik messzénéi háborúval (Kr. e. 464-460) kapcsolatban.
IX. 70.	14 Hérodotosz erősen eltúlozza a perzsa veszteségeket. Diodórosz szerint (XI. 32) 100 000, Ktésziasz szerint (Perszika fr. 26) 120 000 körül mozgott az elesettek száma. A görögök veszteségét Plutarkhosz (Ariszteidész 19) 1360-ra teszi, hozzászámítva a Hérodotosz által nem említett megaraiakat, phliusziakat, a lakóniai heilótákat és a többi könnyűfegyverzetűt.
IX. 73.	15 Thészeusz athéni király a mitikus hagyomány szerint elrabolta Helenát, Tündareósz spártai király lányát és az attikai Aphidnai városában rejtette el. Helena testvérei, a Tündaridák, Kasztór és Polüdeikész, ezért indítottak hadat Athén ellen.
IX. 75.	16 Szóphanész halála Kr. e. 465 táján történt, amikor az athéniak az első kísérletet tették Amphipolisz alapítására (Thuküdidész I. 100., IV. 102.). Szóphanésznak és társainak földi maradványait Athénba vitték és ott temették el. Sírjukat Pauszaniasz még látta (I. 29, 4.).
IX. 76.	17 Korábban nem volt szokás, hogy az ephoroszok is hadba vonuljanak. Ez fokozódó hatalmukra mutat.
IX. 81.	18 E tripuszt eredetileg Pauszaniasz készíttette és a következő feliratot vésette rá:
	"Pauszaniasz, Hellasz vezetője, legyőzve a perzsát,
	Phoibosz Apollónnak nyújtja e szent adományt."
			(Zsoldos Benő fordítása)
	Minthogy győztes csaták után az isteneknek szánt adományokon a résztvevők nevét, és nem a hadvezérét szokták megörökíteni, az athéniak levakarták ezt a feliratot és a szalamiszi meg a plataiai csatában harcolók neveít írták rá (Thuküdidész I. 132., Diodórosz XI. 33). Az Olümpiában felajánlott szobrot Pauszaniasz még sértetlen állapotban látta és részletesen beszámol róla (V. 23, 1.).
IX. 84.	19 Mardoniosz sírja még a római császárkorban is látható volt a "Három orom"-tól Plataiaiba vezető út mentén (Pauszaniasz IX. 2, 2).
IX. 85.	20 Az "ifjak", az eredeti görög szövegben ireuesz (más forrásban eirénesz) 20 és 30 év közötti spártaiak, akik még nem vehettek részt a politikai életben. Különös, hogy Amompharetosz is ebbe a sírba került.
IX. 90.	21 A dátumra vonatkozólag lásd a IX. 100.-hoz írt jegyzetet.
IX. 91.	22 A Hégészisztratosz név jelentése "Hadseregvezető".
IX. 97.	23 Az "Istennők" alatt itt Démétér és Perszephoné értendők.
IX. 100.	24 A plataiai csatát Plutarkhosz a Camillus-életrajzban (19) Boédromión (szeptember-október) hónap 3., az Ariszteidész-életrajzban (19) a hónap 4. napjára teszi.
IX. 107.	25 Hérodotosz tudósítása félreértésen alapulhat, hiszen Kilikia élén perzsabarát helyi uralkodók álltak (V. 118. és VIII. 98., Aiszkhülosz: Perzsák 326. skk.).
IX. 110.	26 Vö. ószövetségi Eszter könyve II. 18.
IX. 114.	27A lakedaimóniak Thuküdidész szerint (I. 89) Mükalétól Szamoszba hajóztak, majd pedig hazatértek. Az athéniak azért mentek Kherszonészoszhoz, mert Ott Miltiadész családjának birtokai voltak (VI. 34-41) s ezért jogot formáltak ezekre a területekre.
IX. 116.	28 Az isteneknek szentelt földek gyakran szántási tilalom alá estek. Artaüktész tehát kétszeres szentségtörést követett, amikor megszegte e tilalmat és amikor "tisztátalanná" tette a kultuszhelyet.
IX. 120.	29 A görög tarikhosz szó egyaránt jelent sózott halat és bebalzsamozott embert.
IX. 121.	30 Hérodotosz a 479. évnél fejezi be beszámolóját.

Név- és tárgymutató

Abai - város Phókiszban; itt állt Apollón híres szentélye. I. 46.; VIII. 27., 33., 134.
Abarisz - hüperboreosz férfi. IV. 36.
abaszok - néptörzs Euboiában. I. 146.
Abdéra - város Thrákiában a Nesztosz folyó mellett. Abdériták: Abdéra lakói. I. 168.; VI. 46., 48.; VII. 109., 120., 126., 137.; VIII. 120. 
Abrokomész - Dareiosz egyik fia. VII. 224.
Abrónükhosz - athéni férfi. VIII. 21.
Abüdosz - város a Hellészpontosz mellett. IV. 138.; V. 117.; VI. 26.; VII. 33-34., 37., 43-45., 95., 147., 174.; VIII. 117., 130.; IX. 114. 
Adeimantosz - korinthoszi hadvezér a szalamiszi csatában. VII. 137.; VIII. 5., 59., 61., 94.
Adikran - Libüa királya. IV. 159.
Adraramütteion - müsziai város. VII. 42.
Adrasztosz - Gordiasz phrügiai király fia. I. 35., 41-43., 45. 
Adrasztosz - Talaosz és Lüszimakhé fia, argoszi hérósz. V. 67-68. 
Adriai-tenger - I. 163.; IV. 33.; V. 9.
adürmakhidák - libüai néptörzs. IV. 168.
Aeimnésztosz - spártai férfi. IX. 64.
Aeroposz - argoszi férfi, Témenosz leszármazottja. VIII. 137. 
Aeroposz - makedón király (i. e. 600 k.). VIII. 139.
Agabalosz - phoinikiai férfi. VII. 98.
Agaiosz - éliszi férfi. VI. 127.
Agamemnón - Mükéné királya, a trójai háborúban az akhájok vezére. I. 67.; IV. 103.; VII. 134., 159.
Agariszté - a sziküóni Kleiszthenész leánya. VI. 126., 130.
Agariszté - az athéni Hippokratész leánya. VI. 131.
Agasziklész - halikarnasszoszi férfi. I. 144.
Agathürszosz - Héraklész egyik fia. IV. 10.
agathürszoszok - szütha néptörzs Szarmatiában, a mai Erdély táján. IV. 49., 78., 100., 102., 104., 119., 125.
Agbatana - lásd: Egbatana.
Agénór - Kadmosz apja. IV. 147.; VII. 91.
Agétosz - spártai férfi. VI. 61-62.
Agisz - I. Agisz, spártai király, az Agiadai uralkodóház megalapítója. VI. 65.; VII. 204.
Aglaurosz - Kekropsz leánya. Egy jóslat egy háború győzelmet egy athéni lakos önkéntes halálától tett függővé, ezért leugrott az athéni fellegvárból. Az athéni Akropoliszon álló szentélye az Aglauron.VIII. 53.
Aglómakhosz - kürénéi férfi. IV. 164.
agora - eredetileg gyülekezőhely, később piac, a közélet és a kereskedelem központja.
Agora - város a thrákiai Kherszonészoszon. VII. 58.
Agrianész - a Hebrosz egyik mellékfolyója. IV. 90.
agrianok - paioniai néptörzs. V. 16.
Agrón - Szardisz királya. I. 7.
Agüllaioszok - néptörzs Etruriában. I. 167.
Aia - város Kolkhiszban, a Fekete-tenger partján. I. 2.; VII. 193., 197. Aiakész - Polükratész, szamoszi türannosz apja. II. 182.; II. 39., 139.; VI. 13.
Aiakész - Szüloszon fia. IV. 138.; VI. 13-14., 22., 25.
Aiakidák - Aiakosz leszármazottai (Péleusz, Telamón, Akhileusz, Aiasz). V. 80-81.; VIII. 64., 83-84.
Aiakosz - Zeusz és Aigina fia, Aigina-sziget királya. V. 89.; VI. 35.; VIII. 64.
Aiasz - Aiakosz fia. V. 66.; VI. 35.; VIII. 64., 121.
Aigai - város Akhaiában. I. 145.
Aigaiai - ión város. I. 149.
Aigaion - lásd: Égei-tenger.
Aigaleósz - hegység Attikában. VIII. 90.
Aigé - város a Khalkidiké-félsziget Palléné nevű földnyelvén. VII. 123. 
Aigeidák - spártai nemzetség. IV. 149.
Aigeira - város Akhaiában. I. 145.
Aigeusz - a spártai Oiolükosz fia. IV. 149.
Aigeusz - athéni király, Thészeusz atyja. I. 173.
Aigialeosz - egy sziküóni és egy spártai phülé neve. V. 68.; VII. 94. 
Aigialeusz - a hagyomány szerint Adrasztosz fia, Sziküón alapítója. V. 68.
Aigikorész - a mítosz szerint Mit fia, az egyik athéni phülé (Aigikoreisz) névadója. V. 66.
Aigileia - város Euboia szigetén. VI. 101.
Aigina - a mítosz szerint Aszóposz folyamisten leánya. V. 80.
Aigina - sziget a Szaróni-öbölben. II. 178.; III. 59., 131.; IV. 152.; V. 80-84., 86-89.; VI. 35., 49-50., 61., 64., 73., 85., 87-94.; VII. 144-145., 147., 179., 181., 203.; VIII. 1., 41., 46., 60., 64., 74., 79., 81., 83-84., 86., 90-93., 122., 131-132.; IX. 28., 31., 75-76., 78-80., 85.
Aigion - város Argoszban. I. 145.
Aigiroessza - aiol város Kis-Ázsiában. I. 149.
aigisz pajzs - Athéna istennőnek kecskebőrből készült pajzsa, amelyet a mítosz szerint Zeusztól kapott. IV. 189.
aigloszok - a kis-ázsiai Baktriában élő néptörzs. III. 92.
Aigoszpotamoi - folyó és város a thrák Kherszonészoszon. IX. 119. 
Aigüptosz - a mítosz szerint Bélosz fia, Poszeidón unokája, a róla elnevezett Egyiptom meghódítója. Lásd: Egyiptom.
Aineia - város Makedóniában, a Therma-öbölben. VII. 123. 
Ainészidémosz - Gelón egyik hadvezére Szicíliában. VII. 154., 165. 
Ainosz - város Thrákiában, a Hebrosz torkolatánál. IV. 90.; VII. 58. 
Ainüra - síkság Thaszosz szigetén. VI. 47.
Aiolisz - vidék Thesszaliában. V. 123.; VII. 194.; VIII. 35.
aiolok - a dórok és az iónok mellett Görögország harmadik nagy néptörzse, Boiótiában, Thesszaliában, Leszbosz szigetén és Kis-Ázsia északi részén laktak. I. 6., 26., 28., 141., 149-152., 171.; II. 1.; III. 1.; 90.; IV. 89., 138.; V. 94., 122.; VI. 8., 28., 98.; VII. 9., 95., 176.; IX. 115.
Aiolosz - Athamasz apja. VII. 197.
Aiszaniosz - thérai férfi. IV. 150.
Aiszkhinész - eretriai elöljáró. VI. 100.
Aiszkhraiosz - athéni férfi. VIII. 11.
Aiszkhriónié - szamoszi phülé Oasziszban. III. 26.
Aiszkhülosz - (i. e. 525-456) athéní tragédiaíró. II. 156.
Aiszóposz - (i. e. 6. sz.) a meseíró. II. 134.
Aitólia - vidék Görögország északnyugati részén. VI. 127.; VIII. 73. 
Akanthosz - város a Khalkidiké-félszigeten. VI. 44.; VII. 22., 115-117., 121., 124.
Akaratosz - jóspap Delphoiban. VIII. 37.
Akarnania - Közép-Görögország legnyugatibb vidéke az Ión-tenger partján. II. 10.; VII. 126., 221.
Akész - ma már nem azonosítható folyó, amely állítólag a Kaszpi-tengerbe ömlött. III. 117.
Akhaia - vidék a Peloponnészosz északi vidékén, ahol tizenkét város ősi szövetséget alkotott. Lakói az akhájok (akhaioszok). I. 145-146.; II.
120.; V. 72.; VII. 94.; VIII. 36., 47., 73.; IX. 27.
Akhaia - ország Thesszalia déli részén (Phthiótisz). V. 61.; VII. 132., 173., 185., 196-198.
Akhaimenész - (kb. í. e. 6. sz.) az Akhaimenidák perzsa uralkodóház őse. 75.; VII. 11.
Akhaimenész - Dareiosz egyik fia. II. 12.; VII. 7., 97., 236-237. 
Akhaimenidák - perzsa uralkodóház. I. 125., 209.; III. 2., 65.; IV. 43.; V. 32.; VII. 62., 117.
Akhaiosz - Egyiptomban hérószként tisztelt mitikus személy. II. 98. 
Akhelóosz - görög folyó, amely Aitólián és Akarnanián áthaladva az Ión-tengerbe ömlik. II. 10.; VII. 126.
Akherón - folyó a görögországi Theszprótiában. V. 92.; VIII. 47. 
Akhilléión - város Kis-Ázsiában. V. 94.
Akhilleusz versenypályája (Akhilléiosz dromosz) - félsziget a Borüszthenész folyó torkolatánál. IV. 55., 76.
Akragasz - város Szicília déli partján. VII. 165., 170.
Akraiphia - város Boiótiában a Kópaisz-tó mellett. VIII. 135. 
Akrisziosz - Danaé apja. VI. 53-54.
Akropolisz - Athén - és más görög városok - fellegvára.
Akrothóon - város a Khalkidiké-félszigeten. VII. 22.
Alabanda - város Kariában. VII. 195.; VIII. 136.
Alai - fennsík Kilikiában. VI. 95.
Alalia - város Korzika szigetén. I. 165-166.
alarodioszok - néptörzs Arméniában. III. 94.; VII. 79.
Alazeir - Barké királya. IV. 164.
Aleuadák - Aleuasz leszármazottai. Előkelő, befolyásos család Thesszaliában. VII. 6., 130., 172.; IX. 58.
Alexandrosz - Amüntasz fia, makedón király (i. e. 495-450). V. 17., 19-22.; VII. 173., 175.; VIII. 34., 121., 136-144.; IX. 1., 4., 8., 44-46. 
Alexandrosz - Priamosz fia (Parisz). I. 3.; II. 113-120.
Alilat - ezen a néven tiszteltékAphrodité istennőt Arábiában. I. 131.; III. 8.
alizónok - néptörzs Szküthiában. IV. 17., 52.
Alkaiosz - Héraklész egyik fia. I. 7.
Alkaiosz - (kb. i. e. 630-570) görög lírai költő. V. 95.
Alkamenész - Téleklosz fia, spártai király. VII. 204.
Alkeidész - spártai férfi. VI. 61.
Alkénór - argoszi férfi. 1.82.
Alketész - Aeroposz fia, makedón király. VIII. 139.
Alkibiadész - athéni férfi, Kleiniasz apja. VIII. 17.
Alkimakhosz - eretriai férfi. VI. 101.
Alkméné - Héraklész anyja. II. 43., 145.
Alkmeón - athéni férfi. I. 59.; VI. 125., 127., 130.
Alkmeónidák - Alkmeónnak, Nesztór leszármazottjának athéni utódai. I. 61., 64.; V. 62-63., 66., 70-71., 90.; VI. 115., 121., 123-125., 131. 
Alkón - molosszosz törzsbeli férfi. VI. 127.
Alópekai - attikai község. V. 63.
Alosz - város Akhaiában. VII. 173., 197.
Alpénoi - helység Thermopülai mellett. VII. 176., 216., 229. 
Alpheosz - spártai férfi. VII. 227.
Alpisz - a Duna egyik mellékfolyója. IV. 49.
Alüattész - Lüdia királya. I. 6., 16., 18-22., 25-26., 47., 73-74., 93.; III. 48.; VIII. 35.
Amaszisz - egyiptomi király (i. e. 569-526), I. 30., 77.; II. 43., 134., 145., 154., 162., 169., 172., 174-178., 180-182.; III. 1-2., 4., 10., 14., 16., 39-43., 47., 125.
Amaszisz - perzsa hadvezér. IV. 167., 201., 203.
Amathusz - város Küprosz szigetén. V. 104-105., 108., 114-115. 
amazónok - mondabeli nők néptörzse. IV. 110-117.; IX. 27. 
Ameiniasz - athéni férfi. VIII. 84., 93.
Ameinoklész - magnésziai férfi. VII. 190.
Amésztrisz -Xerxész felesége. VII. 61., 114.; IX. 109-112.
Amiantosz - arkadiai férfi. VI. 127.
Ammón - egyiptomi főísten, akit Zeusszal azonosítottak. I. 46.; II. 18., 32., 42., 55.
ammónioszok - a libüai Ammónia nevű vidék lakói. II. 32-33., 42.; III. 17., 25-26.; IV. 181-182.
Amompharetosz - spártai hadvezér. IX. 53-57., 71., 85.
Amorgész - perzsa hadvezér. V. 121.
Ampé - város a Perzsa-öbölben. VI. 20.
Ampelosz - hegyfok a Khalkidiké-félszigeten. VII. 122-123. 
Amphiaraosz - legendás argoszi király és jós. Több helyen volt róla elnevezett jósda. I. 46., 49., 52., 92.; III. 91.; VIII. 134.
Amphikaia - város Phókiszban. VIII. 33.
Amphikratész - Szamosz királya. III. 59.
Amphiktüón - görög hérósz, Deukalión és Pürrha fia. VII. 200.
amphiktüonia - görög államok több szövetsége, azért alakultak, hogy valamely szentélyt közösen oltalmazzanak. II. 180.; V. 62.; VII. 200., 228.
Amphilokhosz - mitikus hérósz, Amphiaraosz fia. III. 91.; VII. 91. 
Amphilütosz - akarnaniai jós. I. 62-63.
Amphión - korinthoszi, a Bakkhiadák nemzetségének tagja. V. 92. 
Amphissza - város Lokriszban. VIII. 32., 36.
Amphitrüón - thébai hérósz, Alkaiosznak, Tirünsz királyának fia. II. 43-44., 146.; V. 59.; VI. 53.
amphora - nagy edény és űrmérték. 39,39 liter.
amprakiaiak - Amprakia épeiroszi város lakói. VIII. 45., 47.; IX. 28., 31.
Amüntasz - (i. e. 500 körül) makedón király, Alexandrosz apja. V. 17-20., 94.; VII. 173.; VIII. 136., 139-140.; IX. 44.
Amüntasz - perzsa férfi, a makedón Amüntasz unokája. VIII. 136. 
amürgioszok - a szküthák egyik törzse. VII. 64.
Amürisz - sziriszi férfi. VI. 127.
Amürtaiosz - (kb. i. e. 5. sz.) egyiptomi vezető ember. II. 140.; III. 15. 
Amütheón - Melampusz jós apja. II. 49.
Anagürusz - község Attikában. VIII. 93.
Anakharszisz - (i. e. 5. sz.) szkütha vezér. IV. 46., 76-77.
Anakreón - (kb. i. e. 572-485) teószi születésű görög költő. III. 121. 
Anaktorion - város Akarnaniában. IX. 28., 31.
Anaphész - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 62.
Anaphlüsztosz - község Attikában. IV. 99.
Anaua - város Phrügiában. VII. 30.
Anaxandridész - (i. e. 560 körül) spártai király, León fia. I. 67.; III. 148.; 39-40., 64.; VI. 50., 108.; VII. 148., 158., 204-205.; VIII. 71., IX.10., 64.
Anaxandridész - spártai férfi, Theopomposz fia. VIII. 131.
Anaxandrosz - spártai király. VII. 204.
Anaxilaosz - (megh. i. e. 560 körül) Krétinész fia, Rhégion türannosza.23.; VII. 165., 170.
Anaxilaosz - spártai férfi, Arkhidamosz fia, Leutükhidész őse. VIII. 131. 
Andreasz - sziküóni férfi. VI. 126.
Androbulosz - delphoi férfi. VII. 141.
Androdamasz - szamoszi férfi. VIII. 85.; IX. 90.
Androkratész - Plataiaiban tisztelt hérósz. IX. 25.
Androméda - Képheusz leánya, Perszeusz hitvese. VII. 61., 150. 
androphagoszok - "emberevők", néptörzs Szküthiában. IV. 18., 100., 102., 106., 119., 125.
Androsz - sziget az Égei-tengerben. IV. 33.; V. 31.; VIII. 66., 108., 111-112., 121.; IX. 33.
Anérisztosz - spártai férfi, Szperthiasz apja. VII. 134.
Anérisztosz - spártai férfi, Szperthiasz apja. VII. 137.
Angitész - a Sztrümón egyik mellékfolyója. VII. 113.
Angrosz - folyó Illüriában. IV. 49.
Ankhimoliosz - spártai hadvezér. V. 63.
Anopaia -hegy és a rajta átvezető ösvény Thermopülai mellett. VII. 216. 
Antagorasz - kószi férfi. IX. 76.
Antandrosz - város Tróasz területén. V. 26.; VII. 42.
Anthélé - helység Thermopülai mellett. VII. 176., 200.
Anthemusz - város Makedóniában. V. 94.
Anthülla - város a Nílus deltavidékén. II. 97-98.
Antidórosz - lémnoszi férfi. VIII. 11.
Antikharész - eleóni férfi. V. 43.
Antiküra - város Maliszban. VII. 198., 213-214.; VIII. 21. 761
Antiokhosz - éliszi férfi. IX, 33.
Antipatrosz - thaszoszi férfi. VII. 118.
Antiphémosz - lindoszi férfi. VII. 153.
Anüszisz - egyiptomi város a Nílus deltájában. II. 137., 16., 
Anüszisz - egyiptomi király. II. 137., 140.
Anüszösz - szidóni férfi. VII. 98.
aparüták - néptörzs Perzsiában. III. 91.
Apaturia - Athénban tartott háromnapos ünnep, egy-egy phratria (lásd: phülé) tagjainak összejövetele. 1.147.
Aphetai - hegység Magnésziában. VII. 193., 196.; VIII. 4., 6-8., 11-12., 112.
Aphidnai - község Attikában. VI. 109.; IX. 73.
Aphrodisziasz - sziget Libüa partjainál. IV. 169.
Aphrodité - a szerelem istennője. I. 105., 131., 199.; II. 41., 112., 181.; III. 8.; IV. 59., 67.
Aphthitész - egyiptomi tartomány. II. 166.
Aphütisz - város a Palléné-félszigeten. VII. 123.
Api - szkütlia isten. IV. 59.
Apidanosz - folyó Thesszaliában. VII. 129., 196.
Apisz - bika alakban elképzelt egyiptomi isten. II. 38., 153.; III. 27-29., 33., 64.
Apisz - egyiptomi város. II. 18.
Apollón - a növényzet, a pásztorvilág istene: Phoibosz (ragyogó) mellékneve arra utal, hogy természete rokon a Napéval. I. 50., 52., 69., 87., 91-92., 144., 182.; II. 83., 144., 155-156., 159., 178.; III. 52.; IV. 13., 59-61., 155., 158., 163.; VI. 57., 61., 80., 97., 118.; VII. 26.; VIII. 33., 134-135.
Apollónia - város a Fekete-tenger mellett. IV. 90., 93.
Apollónia - város az Ión-öbölben. IX. 92-94.
Apollophanész - abüdoszi férfi. VI. 26.
Apriész - egyiptomi király. II. 161-163., 169., 172.; III. 1-2.; IV. 159. 
apszinthioszok - néptörzs a Kherszonészosz-félsziget mellett. VI. 34., 36-37.; IX. 119.
Arábia (arabok) - I. 131., 198.; II. 8., 11-12., 15., 19., 30., 73., 75., 124., 141., 158.; III. 4., 7., 9., 88., 91., 97., 107-113.; IV. 39.; VII. 69-70., 86-87., 184.
Arab-öböl - a Vörös-tenger. II. 11., 102., 158-159.; IV. 39., 42-43. 
Aradosz - sziget és város Phoinikia partjai mellett. VII. 98.
Ararosz - a Duna bal parti mellékfolyója. IV. 48.
Araxész - folyó, mely nyugati irányból a Kaszpi-tengerbe folyik. I. 201-202., 205., 209-211., 216.; III. 36.; IV. 11., 40., (Hérodotosz lényegében ezen a néven három folyót is említ: 1. a perzsák és a masszageták területének a határfolyóját; 2. a masszageták területének nyugati határfolyóját; 3. a Halüsz folyó jobb partján lakó matiénoszok területén eredő folyót.)
Arderikka - község Asszüriában. I. 185.
Arderikka - síkság Szusza közelében. VI. 119.
Ardüsz - Gügész fia, Lüdia királya. I. 15.18.
Areiopagosz - ősrégi tanács és törvényszék Athénban. VIII. 52. 
areioszok - néptörzs a perzsa birodalomban. II. 93.; VII. 62., 66.,
Arész - Zeusz és Héra fia; hadisten. II. 59., 63., 83.; IV. 59., 62.; V. 7.; VII. 76., 140.; VIII. 77.
Argadész - athéni férfi, Ión fia. V. 66.
Argaiosz - Makedónia királya. VIII. 139.
Arganthóniosz - Tartésszosz királya. I. 163., 165.
Argé - a hüperboreosz törzshöz tartozó leány. IV. 35.
Argé - "Fénylő"; Artemisznak mint holdistennőnek a mellékneve. IV. 35. 
Argeia - spártai nő, Arisztodémosz felesége. VI. 52.
Argilosz - város a Sztrümón folyó mellett. VII. 115.
Argimpasza - szkütha istennő, akit Aphroditéval azonosítottak. IV. 59. 
Argiopion - helység Plataiai mellett. IX. 57.
argippaioszok - Szküthiában élő néptörzs. IV. 23.
Argó - az a hajó, amelyen a mítosz szerint ötven görög hős (az Argonauták) elindult Kolkhiszba az aranygyapjúért. IV. 145., 179.; VII. 193.
Argolisz - a Peloponnészosz legkeletibb vidéke. 1. 82.; VI. 92.
Argosz - számos vidék és város neve Görögországban, legnevezetesebb a peloponnészoszi Argosz, Argolisz központja. I. 1., 5., 31., 61., 82.; III. 131., 134.; V. 22., 49., 57., 61., 67-68., 86-89., 94., 113.; VI. 19., 75-84., 92., 127.; VII. 145., 148-153.; VIII. 73., 137-138.; IX. 12., 27., 34-35., 75.
Argosz - Argoszban tisztelt hérósz. VI. 75-82.
Ariabignész - perzsa hadvezér, Dareiosz fia. VII. 97; VIII. 89. 
Ariantasz - szkütha király. IV. 81.
Ariapeithész - szkütha király. IV. 76., 78.
Ariaramnész - perzsa férfi. VIII. 90.
Ariaramnész - perzsa férfi, Teiszpész fia, Xerxész egyik elődje. VII. 11. 
Ariazosz - perzsa férfi. VII. 82.
Aridólisz - a karfai Alabanda türannosza. VII. 195.
Arimaszpea - Ariszteasz görög költő eposza a mesés arimaszposzokról. IV. 14.
arimaszposzok - mesés egyszemű északi nép. III. 116.; IV. 13-14., 27. 
Arimnésztosz - plataiai férfi. IX. 72.
Ariomardosz - perzsa férfi, Artabanosz fia. VII. 67.
Ariomardosz - perzsa férfi, Dareiosz fia. VII. 78.
Arión - Méthümnai városból származó lírai költő (kb. i. e. 700). I. 23-24.
Ariphrón - athéni férfi, Periklész nagyapja. VI. 131., 136.; VII. 33.; VIII. 131.
Ariszba - város Leszbosz szigetén. I. 151.
Arisztagorasz - Küzikosz türannosza. IV. 138.
Arisztagorasz - Kümé türannosza. IV. 138.; V. 37.
Arisztagorasz - milétoszi férfi. V. 30-38., 49-55., 65., 97-99., 103., 105., 124-126.; VI. 1., 3., 9., 13., 18.; VII. 8.
Arisztagorasz - szamoszi férfi. IX. 90.
Ariszteasz - korinthoszi férfi. VII. 137.
Ariszteasz - (i. e. kb. 6. sz.) prokonnészoszi költő, az Arimaszpea írója. IV. 13-16.
Ariszteidész - athéni férfi. VIII. 79-82., 95.; IX. 28.
Arisztodémosz - spártai férfi. VII. 229-231.; IX. 71.
Arisztodémosz - spártai király. IV. 147.; VI. 52.; VII. 204.; VIII. 131. 
Arisztodikosz - küméi férfi. I. 158-159.
Arisztogeitón - athéni férfi, a zsarnokkölő. V. 55.; VI. 109., 123. 
Arisztokratész - aiginai férfi. VI. 73.
Arisztoküprosz - Szoloi királya. V. 113., 119.
Arisztolaidész - athéni férfi. I. 59.
Arisztomakhosz - a lakedaimóni Arisztodémosz apja. VI. 52.; VII. 204.; VIII. 131.
Arisztón - spártai király. I. 67.; V. 75.; VI. 51., 61-69.; VII. 3., 101., 209., 239.
Arisztón - Büzantion türannosza. W. 138.
Arisztoniké - jóspapnő (Püthia). VII. 140.
Arisztónümosz - sziküóni férfi. VI. 126.
Arisztophantosz - delphoi férfi. VI. 66.
Arisztophilidész - Tarasz királya. III. 136.
arizantoszok - méd néptörzs. I. 101.
Arkadia - a Peloponnészosz középső vidéke. I. 66., 146.; II. 171.; IV. 161.; V. 49.; VI. 74., 83.; 127.; VII. 90., 170., 202.; VIII. 26., 72-73.; IX. 27-28., 35.
Arkeszilaósz - több kürénéi király neve. 1. I. A., Battosz fia (kb. i. e. 600-590). IV. 159-161.2. II. A., Battosz fia (kb. i. e. 565-560). II. 181.; IV. 161.3. III. A., III. Battosz fia (i. e. 6. sz. második fele). IV. 162-165., 167., 200. 4. IV. A., Küréné utolsó királya (trónját i. e. 454-453-ban döntötték meg). IV. 163.
Arkhandrosz - Danaosz veje, Arkhandron egyiptomi város névadója. II. 97-98.
Arkhelaosz - spártai király. VII. 204.
Arkhelaosz - egy sziküóni phülé. V. 68.
Arkhesztraidész - szamoszi férfi. IX. 90.
Arkhiasz - spártai férfi. III. 55.
Arkhiasz - az előbbi unokája. III. 55.
Arkhidamosz - Zeuxidémosz fia, spártai király. VI. 71.
Arkhidamosz - Anaxandridész fia, spártai férfi. VIII. 131.
Arkhidiké - naukratiszi nő. II. 135.
Arkhilokhosz - (7. sz.) paroszi költő. I. 12.
arkhón - Attikában a legfőbb állami tisztviselők neve. Athénban 683-tól évenként kilenc arkhónt választottak, akik az államigazgatás különböző feladataival voltak megbízva.
Arménia - az Euphratész, a Tigris és az Araxész folyók felső folyásánál lévő terület. I. 72., 180., 194.; III. 93.; V. 49., 52.; VII. 73. 
Arpoxaisz - a szkütlia nép egyik mitikus őse. IV. 5-6.
Arszamenész - perzsa vezér, Dareiosz fia. VII. 68.
Arszamész - perzsa férfi, Hüsztaszpész apja. I. 209.; VII. 11.; 224. 
Arszamész - perzsa férfi, Dareiosz fia. VII. 69-70.
Artabanosz - Hüsztaszpész fia, Xerxész nagybátyja. IV. 83., 143.; VII. 10-13., 15-18., 46-47., 49-53., 66., 75., 82.; VIII. 26., 54. 
Artabész - perzsa férfi. VII. 65.
Artabazosz - perzsa hadvezér. I. 192.; VII. 66.; VIII. 126-129.; IX. 41-42., 58., 66-67., 70., 77., 89.
artabé - perzsa űrmérték, kb. egy medimnosz.
artaiosz - Perzsiában élő néptörzs. VII. 61.
Artaiosz - a perzsa Artakhaiész apja. VII. 22., 117.
Artaiosz - a szogd Azanész apja. VII. 66.
Artaké - város a Fekete-tenger mellett. IV. 14.; VI. 33.
Artakhaiész - perzsa férfi. VII. 22., 63., 117-118.; VIII. 130. 
Artanész - Dareiosz testvére. VII. 224.
Artanész - folyó Thrákiában. IV. 49.
Artaphrenész - Dareiosz testvére, Szardisz kormányzója. V. 25., 30-33., 35., 73., 96., 100., 123.; VI. 1-2., 4., 30., 42., 94.; VII. 74. 
Artaphrenész - az előbbi fia. VI. 94., 119.; VII. 8., 10., 74.
Artauktész - perzsa hadvezér. VII. 33., 78.; IX. 116-120., 122. 
Artaunté - perzsa nő, Xerxész menye. X. 108-110.
Artauntész - Artakhaiész fia, perzsa hadvezér. VIII. 130.; IX. 102., 107. 
Artauntész - Ithamithrész fia, perzsa hadvezér. VII. 67.
Artaxerxész - Xerxész fia. VI. 98; VII. 106., 151-152.
Artembarész - méd férfi. I. 114-116.
Artemharész - perzsa férfi. IX. 122.
Artemisz - az erdők, a vadak, a vadászat istennője. Braurónban és Spártában használt (régen emberáldozattal tisztelt) mellékneve: Orthószia vagy Orthüa. I. 26.; II. 59.83., 137., 155-156.; III. 48.; IV. 33-35., 87.; V. 7.; VI. 97., 138.; VII. 176.; VIII. 77.
Artemisszia - Halikarnasszosz királynője. VII. 99.; VIII. 68-69., 87-88., 93., 101-103., 107.
Artemiszion - hegység Euboia északi részén. VII. 175-177., 183., 192195.; VIII. 2., 4-6., 8., 11., 14., 16., 21-23., 40., 42-46., 66., 76., 82.; IX. 98.
Artészkosz - folyó Thrákiában. IV. 92.
Artobazanész - Dareiosz legidősebb fia. VII. 2-3.
Artokhmész - perzsa férfi. VII. 73.
Artontész - Bagaiosz apja, perzsa férfi. III. 128.
Artontész - Mardoniosz fia, perzsa férfi. IX. 84.
Artoxerxész - lásd: Artaxerxész.
Artozosztré - Dareiosz leánya. VI. 43.
Artübiosz - perzsa hadvezér. V. 108-112.
Artüphiosz - perzsa férfi. VII. 67.
Artüsztóné - Kürosz leánya. III. 88.; VII. 69., 72.
arura - görög területmérték: 2756 négyzetméter.
Arüandész - egyiptomi perzsa helytartó. IV. 165-167., 200., 203. 
Arüénisz - Alüattész lüd király leánya. I. 74.
aszbüszták - libüai néptörzs. IV. 170-171.
Aszia - Prométheusz felesége. IV. 45.
Asziasz - lüd férfi, Kotüsz fia. IV. 45.
Asziasz - Szardisz egy része. IV. 45.
Asziné - város Lakóniában. VIII. 73.
Aszkalón - város Szüriában. I. 105.
aszmakh - néptörzs Etiópiában. II. 30.
Aszónidész - aiginai férfi. VII. 181.
aszópioszok - az Aszóposz folyó mellett lakó néptörzs. IX. 15. 
Aszópodrosz - thébai férfi. IX. 69.
Aszóposz - boiótiai folyó és folyamisten. V. 80.; VI. 108.; IX. 15., 19 31., 36., 38., 40., 43., 49., 51., 59.
Aszóposz - folyó Trakhiszban, Thermopülai közelében. VII. 199-200 216-217.
Aszpathinész - perzsa férfi. III. 70., 78.; VII. 97.
Assza - város a makedóniai Khalkidikén. VII. 122.
Assszészosz - terület Milétoszban. I. 19., 22.
Aszüria - terület Kis-Ázsiában. I. 1., 95., 102-106., 131., 178., 184-185., 188., 192-194., 199.; II. 17., 30., 141., 150., III. 92., 155.; IV. 39., 87.; VII. 9.63.
Asztakosz - thébai férfi. V. 67.
Asztér - spártai férfi. V. 67.
Asztrabakosz - spártai hérósz. VI. 69.
Asztüagész (kb. i. e. 584-550) méd király. I. 46., 73-75., 91., 107-112., 114-130., 162.; III. 62.; VII. 8.; IX. 122.
Aszükhisz - egyiptomi király. II. 136.
atarantok - néptörzs Libüában. IV. 184.
Atarbékhisz - város Egyiptomban. II. 41.
Atarneusz - terület Müsziában. I. 160.; VI. 4., 28-29.; VII. 42.; VIII. 106. 
Athamasz - Boiótia később hérószként tisztelt királya. Lásd még: Hellé. VII. 58., 197.
Athéna (Pallasz) - Zeusz leánya, a ház, a vár, a város és az uralkodók védőistene. Melléknevei: Alea (aleai), Asszészié (asszészoszi), Iliasz (ilioni), Krathié (krathiszi - a Krathisz folyóról), Pallénisz (pallénéi), Poliasz és Poliukhosz (városvédő), Pronaia (a szentély előtt álló), Szkirasz (a napernyővel védett - ünnepét, a Szkirophiont Phaléronban ülték Szkirophorión havában), Tritogeneia (a Tritón folyó mellett született). I. 19., 22., 60., 62., 66., 92., 160., 175.; II. 28., 59., 83., 169-170., 175., 182.; III. 47., 59.; IV. 180.; 188-189.; V. 45., 77., 82., 95.; VII. 43.53., 141.; VIII. 37., 39., 55., 94., 104.; IX. 70.
Athénadész - trakhiszi férfi. VII. 213.
Athénagorasz - szamoszi férfi. IX. 90.
Athósz - hegyfok a Khalkidiké-félszigeten. VI. 44-45., 95.; VII. 22-23., 37., 122., 189.
Athribitész - egyiptomi terület. II. 166.
Athrüsz - folyó Thrákiában. IV. 49.
Atlantisz - az Atlanti-ócenán. I. 203.
atlantok - néptörzs Libüában. IV. 184-185.
Atlasz - hegység Libüában. IV. 184.
Atlasz - a Duna egyik mellékfolyója a Balkánon. IV. 49.
Atossza - Kürosz leánya. III. 68., 88., 133-134., VII. 2-3., 64., 82. 
Atreidák - Agamemnón és Menelaosz. VII. 20.
Attaginosz - thébai férfi. IX. 16., 86., 88.
Attika - félsziget Közép-Görögországban. III. 134.; IV. 99.; V. 63-65., 74., 76., 81., 87-90.; VI. 73., 102., 120., 137-140.; VII. 10., 137., 143., 179., 189.; VIII. 10., 14., 40., 49-51., 53., 60., 65., 87., 90., 92., 96., 110., 144.; IX. 3-4., 6-7., 12-13., 27., 73., 99.
Atüsz - Kroiszosz fia. I. 34.; VII. 27.
Atüsz - Manész fia, Lüdia királya. I. 7., 94.; VII. 74.
Augila - terület Libüában. IV. 172., 182-184.
aukhatai - néptörzs Szküthiában. IV. 6.
Aurasz - a Duna egyik mellékfolyója a Balkánon. IV. 49.
auszeuszok - néptörzs Libüában. IV. 180., 191.
auszkhiszák - néptörzs Libüában. IV. 171-172. 
Auteszión - thébai férfi. IV. 147.; VI. 52. 
Autodikosz - plataiai férfi. IX. 85.
Autonoosz - Delphoiban tisztelt hérósz. VIII. 39. 
Auxészia - a növekedés istennője. V. 82-83. 
Axiósz - folyó Makedóniában. VII. 123-124. 
Axosz - lásd: Oaxosz.
Azanész - szogd férfi. VII. 66.
Azania - terület a Peloponnészoszon. VI. 127. 
Azirisz - terület Libüában. IV. 157., 169. 
Azótosz - város Szüriában. II. 157.

Babülón, Babülónia - Asszüria fővárosa. I. 77., 93., 106., 153., 178-200.: II. 100., 109.; III. 89., 92., 95., 150-160.; IV. 1., 198.; VII. 62. 
Badrész - perzsa férfi. IV. 167., 203.
Badrész - perzsa férfi, Hüsztanész fia., VII. 77.
Bagaiosz - perzsa férfi. III. 128.; VII. 80.; VIII. 130.
bakalok - libüai néptörzs. IV. 171.
Bakisz - a mítoszokban több jós neve. VIII. 20., 77., 96.; IX. 43. 
Bakkhiadák - befolyásos nemzetség Korinthoszban. V. 92.
bakkhikus szertartások - II. 81.; IV. 79., 108.
Bakkhosz - lásd: Dionüszosz.
Baktra - város Ázsiában, a Baktria nevű tartományban, a baktriosz nép székhelye. I. 153.; III. 92., 102.; IV. 204.; VI. 9.; VII. 64., 66., 86.; VIII. 113.; IX. 31., 113.
Barké (Barka) - baktriai falu. IV. 204.
Barké (Barka) - város Libüában. III. 13., 91.; IV. 160., 164-165., 167., 171., 186., 200-205.
Baszileidész - iónfai férfi. VIII. 132.
Basszakész - perzsa férfi. VII. 75.
Battiadák - kürénéi uralkodócsalád, I. Battosz leszármazottai. IV. 202.
Battosz - több kürénéi uralkodó neve. 1. I. Battosz, Küréné megalapítója, Polümnésztosz fia (i. e. 7. sz.). IV. 150., 153-157., 159., 163., 2. Az előbbi unokája, "a boldog". II. 181.; IV. 159-160., 163. 3. Arkeszilaósz fia, Küréné királya. IV. 161-163., 205.
Belbina - sziget Attika mellett. VIII. 125.
Bélosz - Héraklész leszármazottja. I. 7.; VII. 61.
Bélosz - Baal, Zeusszal azonosított sémi isten. I. 181.; III. 155., 158. 
Bermion - hegység Makedóniában. VIII. 138. 
Bésszoszok - papi nemzetség Thrákiában. VII. 111. 
Biasz - pirénéi férfi, a "hét bölcs" egyike. I. 27., 170. 
Biasz - Melampusz jós testvére. IX. 34.
biszaltaszok - a Biszaltia nevű területen lakó thrák néptörzs. VII. 115 VIII. 116.
Biszaltész - abüdoszi férfi. VI. 26.
Biszanthé - város a Hellészpontosz mellett. VII. 137. 
Bisztonisz-tó - tó a thrák tengerparton. VII. 109. 
bisztonok - thrák néptörzs. VII. 110.
bithünoszok (bithüniai thrákok) - thrák nép Kis-Ázsiában. I. 28.; VII. 7 
Bitón - argoszi ifjú. I. 31.
Bogész - Étión perzsa helytartója. VII. 107., 113. 
Boibéisz-tó Thesszaliában. VII. 129.
Boiótia - vidék Közép-Görögországban. I. 92., II. 49.; V. 57., 59., 61.
Bolbitisz - a Nílus-delta egyik ága. II. 17.
Boreasz - az északi szél Thrákiában lakó istene. VII. 189.
Borüszthenész - Szküthia egyik folyója (a Dnyeper). IV. 5., 18., 24., 47., 53-56., 71., 81., 101.
Borüszthenész - város a hasonló nevű folyó torkolatánál. Lakói a 
borüsztheneitészek. IV. 17-18., 53., 78-79.
Boszporosz - a thrák B.: a mai Boszporusz. IV. 83-89., 118.; VII. 10., 20.; a kimmeriai B.: a mai keresi tengerszoros. IV. 28., 100. 
Bottiaia - vidék Thrákiában. VII. 123., 127., 185.; VIII. 127. 
Brankhidák - papi nemzetség, Brankhosz jós leszármazottai. I. 46., 92., 157-159.; II. 159.; V. 36.
Braurón - helység Attikában. IV. 145.; VI. 138.
Brenteszion - város az itáliai Calabriában, a mai Brindisi. IV. 99. 
Briantika - tengerparti vidék Thrákiában. VII. 108.
brigosz - a phrügiaiak régi neve. VII. 73.
Brongosz - a Duna egyik mellékfolyója. IV. 49.
brügoszok - thrák néptörzs. VI. 45.; VII. 185.
Bubarész - perzsa férfi. V. 21.; VII. 21.; VIII. 136.
Bubasszosz - város Karjában a Bubasszia-félszigeten. I. 174.
Bubasztisz - Artemisszal azonosított egyiptomi istennő. II. 59., 83., 137., 156.
Bubasztisz - város a Nílus deltavidékén. II. 59-60., 67., 137., 154., 158., 166.
burdinoszok - szkütha néptörzs. IV. 21-22., 102., 105., 108-109., 119-120., 122-123., 136.
budioszok - méd néptörzs. I. 101. 
Bukolosz - a Nílus-delta egyik ága. II. 17.
Bulisz - spártai férfi. VII. 134., 137. 
Bura - város Argoliszban. I. 145.
buszészok - méd néptörzs. I. 101.
Buszirisz - város és terület a Níltus deltavidékén. II. 59., 61., 165.
Butakidész - krotóni férfi. V. 47.
Butó - város a Nílus deltavidékén. II. 59., 63., 67., 75., 83., 111., 133., 152., 155-156.; III. 64.
Bübasszia - félsziget Kariában. I. 174.
büblosz - egy nádfajta neve Büblosz phoinikiai városról.
büsszosz - finom lenvászon.
Büzantion - (Konstantinápoly, Isztambul) város a thrák Boszporosz mellett. IV. 87., 138., 144.; V. 26., 103.; VI. 5., 26., 33.; IX. 89.

Ciprus - lásd: Küprosz.

dadikák - Perzsiában élő néptörzs. III. 91.; VII. 66.
Daidalosz - a mítosz szerint athéni ezermester, aki Kréta szigetéről fiával, Ikarosszal együtt szárnyakat öltve repült el. VII. 170. 
Damaszithümosz - a kalündaiak királya. VIII. 87.
Damaszithümosz - kariai férfi. VII. 98.
Damaszosz - sziriszi férfi. VI. 127.
Damia - Epidauroszban tisztelt istennő. V. 82-83.
Danaé - Perszeusz anyja. II. 91.; VI. 53.; VII. 61., 150.
Danaosz - a mítosz szerint Argosz alapítója, a danaoszok (atgivok) őse. Leányai a Danaidák. II. 91., 171., 182.; V14 94.
daoszok - Perzsiában élő néptörzs. I. 125.
Daphnai - erőd Alsó-Egyiptomban. II. 30., 107.
Daphnisz - Abüdosz türannosza. IV. 138.
dardanok - néptörzs Asszüriában, a Tigris folyó közelében. I. 189. 
Dardanosz - város a Hellészpontosz mellett. V. 117.; VII. 43.
Dareiosz - Hüsztaszpész fia, perzsa király (i. e. 521-480). I. 130., 183., 187., 209-210.; II. 110., 158.; III. 12., 38., 70-73., 76-78., 81., 85-90., 95-96., 101., 119., 126-130., 132-135., 137-141., 147., 151-152., 154-160.; IV. 1-2., 4., 7., 39., 43-46., 83-85., 87-89., 91-93., 97-98., 102., 106., 121., 124-126., 128-129., 131-137., 141., 143., 166., 204.; V. 1., 11-14., 17-18., 23-27., 30., 32., 35-37., 65., 73., 96., 98., 103., 105-108., 116., 123-124.; VI. 2-3., 9., 20., 24-25., 30., 40., 43., 46., 48-49., 70., 84., 94-95., 98., 101., 119.; VII. 1-5., 7-11., 14., 18., 20., 27-28., 32., 52., 59., 64., 68-69., 72-73., 78., 82., 97., 105-106., 133-134., 186., 194., 224.; VIII. 89.; IX. 107., 111.
Dareiosz - Xerxész	IX. 108.
dareiták - néptörzs Perzsiában. III. 92.
Daszküleion - város Müsziában. III. 120., 126.; VI. 33.
Daszkülosz - lüdiai férfi. I. 8.
Datisz - méd férfi. VI. 94., 97-98., 118-119.; VII. 8 10., 74 88. 
Daton - vidék és város Makedóniában. IX. 75.
Daulisz - vidék és város Phókiszban. VIII. 35.
Dauriszész - perzsa hadvezér. V. 116-118., 121-122.
Deinomenész - Gelón szicíliai türannosz apja. VII. 145.
Déiokész - méd király. I. 16., 73., 96-99., 101-103.
Déiphonosz - apollóniai férfi. IX. 92-93., 95.
Dekeleia - község Attikában. VI. 92.; IX 15., 73.
Dekelosz - hérósz, Dekeleia névadója. IX. 73.
Délión - város Boiótiában. VI. 118.
Délosz - a Kükladesz-szigetek egyike, Apollón és Artemisz születési helye. I. 64.; II. 170.; IV. 33-35.; VI. 97-99., 118.; VIII. 132-133.; IX. 90., 96.
Delphoi -Apollón jóshelye Phókiszban. I. 13-14., 19., 25., 31., 46-52., 54-55., 65-67., 85., 90-92., 167., 174.; II. 134-135., 180.; III. 57.; IV. 15., 150., 155-157., 161-163., 179.; V. 42-43., 62-63., 66., 72., 82., 89., 92.; VI. 19., 27..74-35., 52., 57., 66., 70., 76., 86., 125., 135., 139.; VII. 111., 132., 139-141., 148., 163., 165., 169., 178., 239.; VIII. 27., 35-39., 82., 114., 121-122.; IX 33., 42., 81., 93.
Delta - Egyiptomban a Nílus deltavidéke. II. 13., 15-19., 41., 59., 97., 179.
Démaratosz - spártai király. V. 75.; VI. 50-51., 61., 63-67., 69-75., 84.; VII. 3., 101-105., 209., 234-237., 239.; VIII. 65.
Démarmenosz - spártai férfi. V. 41.; VI. 65.
Démétér - a termékenység, az érő gabona, a kenyér istennője. Egyiptomban Iszisz néven tisztelték. I. 193.; II. 59., 122-123., 156., 171.; 53.; V. 61.; VI. 91., 134.; VII. 141-142., 200.; IX. 57., 62., 65., 69., 97., 101.
Démokédész - krotóni orvos. III. 125., 129-137.
Démokritosz - naxoszi férfi. VIII. 46.
Démónax - mantineiai férfi. IV. 161-162.
Démonoosz - paphoszi férfi. VII. 195.
Démophilosz - theszpiai férfi. VII. 222.
démosz - lásd: phülé.
derszaioszok - thrák néptörzs. VII. 110.
dérusziaioszok - perzsa néptörzs. I. 125.
Deukalión - Phthiótisz mondabeli királya. I. 56.
Diadromész - theszpiai férfi. VII. 222.
Diaktoridész - spártai férfi. VI. 71.
Didüma - település Milétosz közelében. VI. 19.
Diénékész - spártai férfi. VII. 226.
Dikaia - város Thrákiában. VII. 109.
Dikaiosz - athéni férfi. VIII. 65.
Diktüna - krétai istennő. III. 59.
Dindümené - Kübelé istennő egyik mellékneve. I. 80.
Diomédész - görög hős a trójai háborúban. II. 116.
Dión - város az Athósz-félszigeten. VII. 22.
Dionüsziosz - phókaiai férfi. VI. 11-12., 17.
Dionüszophanész - epheszoszi férfi. IX. 84.
Dionüszosz (Bakkhosz) - a termékenység, a szőlő és bor istene, akit olykor az egyiptomi Oszirisszel azonosítottak. I. 150.; II. 29., 42., 47-47., 52., 123., 144-146., 156.; III. 8., 97., 111.; IV. 79., 87., 108.; 7., 67.; VII. 111.
Dioszkuroszok- Kasztór és Polüdeikész, a mítosz szerint Zeusz és Léda, illetve Léda és Tündareósz fiai. II. 43., 50.; VI. 127., Lásd még: Tündaridák.
Dipaia - város Arkadiában. IX. 35.
Dithürambosz - theszpiai férfi. VII. 227.
dithürambosz - eredetileg Dionüszosz tiszteletére énekelt dal: párbeszéd a karvezető és a kórus között.
dobérok - paioniai néptörzs. V. 16.; VII. 113.
Dódóna -Zeusz ősi jóshelye Épeiroszban. I. 46.; II. 52-53., 55., 57.; IV. 33.; IX. 93.
dolonkoszok - thrák néptörzs a Kherszonészoszon. VI. 34-36., 40. 
dolopszok - thesszaliai néptörzs. VII. 132., 185.
Dórieusz - spártai férfi. V. 41-48.; VII. 158., 205.; IX_ 10.
Doriszkosz - terület a thrák tengerparton. V. 98.; VII. 25., 58-59., 105-106., 108., 121.
dórok (dórisziak) - ókori görög népcsoport. I. 6., 28., 56., 139., 144., 146., 171.; II. 171., 178.; III. 56.; V. 68., 72., 76., 87-88.; VI. 53., 55.; VII. 9., 93., 95., 99., 102.; VIII. 31-32., 43., 45-46., 66., 73., 141. 
Dórosz - Hellén fia, a dórok névadója. I. 56.
Dorüsszosz - spártai király. VII. 204.
Dótosz - perzsa férfi. VII. 72.
drakhma -görög súly- és pénzegység. Egy attikai drakhma (4,37 gramm) hat oboloszt, egy korinthoszi drakhma tíz attikai oboloszt ért. 
dropikoszok - perzsa néptörzs. I. 125.
Drümosz - város Phókiszban. VIII. 33.
drüopszok - a thesszaliai Drüopisz területén lakó ősi görög néptörzs. I. 56., 146.; VIII. 31., 43., 46., 73.
dümanaták - Sziküón területén élő dór néptörzs. V. 68.
Dümé - város Akhaiában. I. 145.
Dürasz - folyó Thermopülai közelében. VII. 198.
Düszórosz - hegység Makedóniában. V. 17.

édónok - a Sztrümón folyó mellett lakó thrák néptörzs. V. 11., 124.; VII. 110., 114.; IX. 75.
Éeroposz - thrák király. IX. 26.
Éetión - korinthoszi férfi, Küpszelosz apja. I. 14.; V. 92.
Egbatana - méd város. I. 98., 110., 153.; III. 64., 92.
Egbatana - város Szüriában. III. 62., 64.
Égei-tenger (Aigaion pelagosz) - a Földközi-tenger Görögország és Kis-Ázsia között lévő része. II. 97., 113.; IV. 85.; VII. 36., 55. 
Egeszta - város Szicíliában. V. 46-47.; VII. 158.
Egyiptom - I. 1-2., 5., 30., 77., 93., 105., 135., 140., 153., 182., 193., 198.; II. 1-182., III. 1-7., 61-65., 88., 91., 97., 125., 129., 139., 160.; IV. 39., 41-45., 47., 141., 152., 159., 165-168., 180-181., 186., 200., 203-205.; VI. 6., 53-55., 60.; VII. 1-2., 4-8., 20., 25., 34., 63., 69-70., 89., 91., 97.; VIII. 17., 68., 100.; IX. 32.
Egyiptomi-tenger - a Földközi-tenger Egyiptomnál lévő szakasza. II. 113. 
Eileithüia - a szülést segítő istennő. IV. 35.
Éión - thrák város a Sztrümón folyó mellett. VII. 25., 107., 113.; VIII. 118., 120.
Ekheidórosz - folyó Thrákiában. VII. 124., 127.
Ekhekratész - korinthoszi férfi. V. 92.
Ekhémosz - Tegea királya. IX. 26.
Ekhesztratosz - spártai király. VII. 204.
Ekhinasz - szigetcsoport az Ión-tengerben. II. 10.
Elaiusz - város a Kherszonészosz-félszigeten. VI. 140.; VII. 22., 33.; IX. 116., 120.
Elateia - város Phókiszban. VIII. 33.
Elbó - sziget a Nílus deltavidékén. II. 140.
Eleón - boiótiai helység. V. 43.
Elephantiné - város és sziget Felső-Egyiptomban. II. 9., 17-18., 28-31., 69., 175.; III. 19-20.
Eleuszisz - község Attikában. I. 30.; V. 74-76.; VI. 64., 75.; VIII. 65., 85.; IX. 19., 27., 57., 65., 97., 101.
Élisz - terület a Peloponnészosz északnyugati csúcsán. II. 160.; IV. 30., 148.; V. 44-45.; VI. 70., 127.; VIII. 27., 72-73., IX. 33., 35., 37., 77. 
eliszükoszok - néptörzs az italiai Liguriában. VII. 165.
Ellopia - Euboia északi része. VIII. 23.
Elórosz - folyó Szicíliában. VII. 154.
enareesz - a szküthák egy csoportja. I. 105.; IV. 67.
enetoszok - néptörzs Italiában az Adria mellett. I. 196.; V. 9. 
eniének - néptörzs Thesszaliában. VII. 129.
enkheleuszok - görög néptörzs. V. 61.; IX. 43.
enómotiák - lásd: lokhosz.
eordoszok - néptörzs a Sztrümón és az Axiósz folyó között. VII. 185. 
Epaphosz - az egyiptomi Apisz görög neve. II. 38., 153.; III. 27-28. 
Epheszosz - város Ióniában. I. 26., 92., 142., 147.; II. 10., 106., 148.; V. 54., 100., 102.; VI. 16., 84.; VIII. 103., 105., 107.; IX. 84. 
ephoroszok - öttagú testület Spártában, az államügyek felügyelői. 
Epialtész - thesszahai férfi. VII. 213-215., 218., 223., 225.
Epidamnosz - város az Ión-öböl partján. VI. 127.
Epidanosz - lásd. Apidanosz.
Epidaurosz - város Argoliszban. I. 146.; III. 50., 52.; V. 82-84., 86.; VII. 99.; VIII. 1., 43., 46., 72.; IX. 28., 31.
Epigonoszok (Utódok) - az i. e. 7. sz. körül keletkezett, tévesen Homérosznak tulajdonított eposz. IV. 32.
Epiküdész - spártai férfi. VI. 86.
Epion - város a Peloponnészosz nyugati részén. IV. 148.
Episztrophosz - epidamnoszi férfi. VI. 127.
Epizélosz - athéni férfi. VI. 117.
Eraszinosz - folyó Argoliszban. VI. 76.
Erekhtheusz - attikai hérósz, Athén mitikus királya, az athéniak ősapja. V. 82.; VII. 189.; VIII. 44., 55.
Eretria - város Euboiában. I. 61-62.; V. 57., 99., 102.; VI. 43., 94., 98-102., 106-107., 115., 119., 127.; VIII. 1., 46.; IX. 28., 31. 
Éridanosz - Hérodotosz szerint csak a mítoszban létező európai folyó. III. 115.
Erineosz - város Dóriszban. VIII. 43.
Erinüszek - bosszúálló istenek. IV. 149.
Erókhosz - város Pliókiszban. VIII. 33.
Erütheia - sziget Héraklész Oszlopai közelében. IV. 8.
Erüthrai - város Boiótiában. IX. 15., 19., 22., 25.
Erüthrai - város Ióniában. I. 18., 142., VI. 8.
Erüthré Bólosz - város Egyiptomban. II. 111.
Erüx - hegy és város Szicíliában. V. 43., 45.
Erüxó - kürénéi nő. IV. 160.
Erxandrosz - mütilénéi férfi. IV. 97.; V. 37.
Etearkhosz - az ammónioszok királya. II. 32-33.
Etearkhosz - a krétai Oaxosz királya. IV. 154.
Eteoklész - Oidipusz fia. V. 61.
etészia - egyes, nyáron uralkodó szelek neve. II. 20.; VI. 140. 
Etiópia (Aithiopia) - ország Kis-Ázsiában. II. 94.; VII. 70.
Etiópia (Aithiopia) - terület Libüában. II. 11-12., 22., 28-30., 42., 86., 100., 104., 106., 110., 127., 134., 137-140., 147., 152., 161., 176.; III. 17., 19-25., 30., 97., 101., 114.; IV. 183., 197.; VII. 9., 18., 69., 90.; IX 32. 
Euagorasz - lakóniai férfi. VI. 103.
Euainetosz - spártai férfi. VII. 173.
Eualkidész - eretriai férfi. V. 102.
Euboia (euboiaiak) - sziget az Égei-tengerben, amelyet a szárazföldtől az
Euriposz-tengerszoros választ el. I. 146.; III. 89., 95.; IV. 33.; V. 31., 77.; VI. 100., 127.; VII. 156., 176., 183., 189., 192.; VIII. 4-8., 13-14., 19-20., 68-69., 86.
Euboiai teknő - a hajósok számára veszélyes tengeröböl Euboiánál. VIII. 13-14.
Euelthón - Szalamisz királya. IV. 162.; V. 104.
Euéniosz - apollóniai férfi. IX. 92-95.
Eueszperidész - város Lübiában. IV. 171., 198., 204.
Eukleidész - Gela türannosza. VII. 155.
Eumenész - az attikai Anagüruszból való férfi. VIII. 93.
Eunomosz - spártai király. VIII. 131.
Eupalinosz - megarai férfi. III. 60.
Euphémosz - görög hérósz, a mítosz szerint a Battiadák őse. Leszármazottai az Euphémidák. IV. 150.
Euphorbosz - eretriai férfi. V. 101.
Euphorión - athéni férfi, a tragédiaíró Aiszkülosz apja. II. 156. 
Euphorión - athéni férfi. VI. 114.
Euphorión - azaniai férfi. VI. 127.
Euphratész - Arménia főfolyója. I. 179-180., 185-186., 193.; V. 52. 
Euriposz -A Boiótia és Euboia között húzódó csatorna. V. 77.; VII. 173.; 183.; VIII. 7., 15., 66.
Európa - földrész. I. 4., 103., 209.; II. 16., 26., 33., 44., 103.; III. 96., 115-116.; IV. 36., 42., 45., 49., 89., 143., 198.; V. 1., 12.; VI. 33., 43.; VII. 5., 8-10., 20., 33., 50., 53-54., 56., 73., 126., 148., 172., 174., 185.; VIII. 51., 97., 108-109.; IX. 14.
Európa (Europé) - a mítosz szerint Agénór tikOSZI király leánya. I. 2., 173.; IV. 45., 147.
Európosz - város Kariában. VIII. 133., 135.
Eurüanax - spártai férfi. IX. 10., 53., 55.
Eurübatész - argoszí hadvezér. VI. 92.; IX. 75.
Eurübiadész - a spártai hajóhad egyik vezetője. VIII. 2., 4-5., 42., 49., 57-64., 74., 79., 108., 124.
Eurüdamé - lakóníai nő. VI. 71.
Eurüdémosz - maliszi férfi. VII. 213.
Eurükleidész - spártai férfi. VIII. 2., 42.
Eurükratész - spártai király. VII. 204.
Eurükratidész - spártai király. VII. 204.
Eurüleón - a Szicíliába kivándorló spártai csoport egyik vezetője. V. 46. 
Eurümakhosz - thébaí férfi. VII. 205.
Eurümakhosz - thébai férfi, az előbbi unokája. VII. 233.
Eurüphón - spártai király. VIII. 131.
Eurüpülosz - lariszi férfi. IX. 58.
Eurüszthenész - spártai király. IV. 147.; V. 39.; VI. 51-52.; VII. 204. 
Eurüsztheusz - Mükéné mondai királya. IX. 26-27.
Eurütosz - spártai férfi. VII. 229.
Euthoinosz - athéni férfi. IX. 105.
Eutükhidész - athéni férfi. IX. 73.
Euxeinosz pontosz - a Fekete-tenger. Lásd még: Pontosz. I. 6., 72., 76., 110.; II. 33-34.; III. 93.; IV. 8., 10., 38., 46., 81., 85-87., 89-90., 95., 99.; VI. 5., 26., 33.; VII. 36., 55., 95., 147.
Exampaiosz - terület Szküthiában. IV. 52., 81.

Fáklyafutás - VIII. 98.
Fehér Oszlopok - helység Kariában. V. 118.
Fehér Part (Leuké Akté) - vidék Thrákiában. VII. 25. 
Fekete-tenger - lásd: Euxeittosz pontosz.
Furiák - lásd: Erinüszek.

Gadeira - város a Pireneusi-félsziget déli részén. IV. 8. 
Gaiszón - folyó Kis-Ázsiában, Mükalé mellett. IX. 87. 
Galépszosz - város a Khalkidiké-félszigeten. VII. 122.
Gallaika - vidék Thrákiában. VII. 108.
gandarioszok - indiai eredetű néptörzs Perzsiában. III. 91.; VII. 66. 
garamantok - libüai néptörzs. IV. 174., 183-184.
Gargaphia - forrás Plataiai mellett. IX. 25., 49., 51-52.
Gauanész - a Témenida uralkodóház egyik megalapítója Makedóniéban. VIII. 137.
Gé (Gaia) - a Földanya-isten. IV. 59.
Gebeleiszisz (Zalmoxisz) - thrák isten. IV. 94.
Gela - város Szicíliában. VI. 23.; VII. 153., 155-156.
Geleón - hérósz, Ión fia, az egyik athéni törzs névadója. V. 66. 
Gelón - Szürakuszai türannosza. VII. 145., 153-166., 168.
Gelónosz - a mítosz szerint Héraklész egyik fia. IV. 10.
Gelónosz - a gelónoszok szomszédságában élő budinoszok városa. IV. 108.
gelónoszok - a szküthák szomszédságában élő néptörzs. IV. 102., 108109., 119-120., 136.
Gephüraioszok - athéni nemzetség. V. 55., 57-58., 61-62.
Geraisztosz - város Euboiában. VIII. 7.; IX. 105.
Gergisz - perzsa vezér. VII. 82., 121.
gergithek - Müsziában lakó, trójai eredetű néptörzs. V. 122.; VII. 43. 
gennanioszok - perzsa néptörzs. I. 125.
Gerrhosz - folyó Szküthiában. IV. 19-20., 47., 56.
Gerrhosz - a vidék, amelyen a fenti folyó átfolyik. IV. 53., 56., 71. 
geruszia - a vének tanácsa, Spárta irányító testülete.
Gérüonész - a mítosz szerint háromfejű óriás, akit Héraklész megölt. IV. 8.
geták - a thrák törzsek egyik nagy csoportja. IV. 93-94., 96-97., 118.; V. 3-4.
Gigónosz - város a Khalkidiké-félszigeten. VII. 123.
giligamák - libüai néptörzs. IV. 169-170.
Gillosz - taraszi férfi. III. 138.
gindanok - libüai néptörzs. IV. 176-177.
Glaukón - athéni férfi. IX. 75.
Glaukosz - lükiai férfi, Hippolokhosz fia. I. 147.
Glaukosz - Epiküdész fia, spártai férfi. VI. 86.
Glaukosz - khioszi férfi. I. 25.
Glisszasz - város Boiótiában. IX. 43.
Gnurosz - szkütha férfi. IV. 76.
Gobrüasz - Dareiosz fia. VII. 72.
Gobrüasz - perzsa férfi, Mardoniosz apja. III. 70., 73., 78., 80.; IV. 132., 134.; VI. 43.; VII. 2., 5., 10., 82., 97.; IX. 41.
Goitoszürosz - Apollónnal azonosnak tartott szkütha isten. IV. 59. 
Gonnosz - város Thesszaliában. VII. 128., 173.
Gordiasz - phrüg király, Midasz apja. I. 104., 35., 45.; VIII. 138. 
Gorgó - Kleomenész spártai király leánya. V. 48., 51.; VII. 239.
Gorgók - három nő alakú, mitikus szörnyeteg, egyikük fejét Perszeusz levágta. II. 91.
Gorgosz - Szalamisz királya. V. 104., 115.; VII. 98.; VIII. 11. 
Grinnosz - Théra királya. IV. 150.
Grüneia - város Kis-Ázsiában. I. 149.
Gügaia - Amüntasz makedón király leánya. V. 21.; VIII. 136. 
Gügész - Lüdia királya. I. 8-115.
Gügész - lüdiai férfi. II. 122.; V. 121.
Gügész tava - tó Lüdiában. I. 93.
gümnopaidia - Apollón tiszteletére rendezett ünnep Spártában. VI. 67.
Gündész - folyó Asszüriában. I. 189-190., 202.; V. 52.
güzantok - néptörzs Libüában. IV. 194.

Hadész - az Alvilág istene. II. 122.
Haimosz - hegység Thrákiában. IV. 49.
Haliakmón - folyó Makedóniában. VII. 127.
Halieisz - város Argoliszban. VII. 137.
Halikarnasszosz - város Kariában. Hérodotosz szülőhelye. I. 1., 144., 175.; II. 178.; III. 4., 7.; VII. 99.; VIII. 104.; IX. 107.
Halüsz - folyó Kis-Ázsiában. I. 6., 28., 72., 75., 103., 130.; V. 52., 102.; VII. 26.
Hamilkar - Karthagó uralkodója. VII. 165-167.
Hanno (Annón) - karthagói hajós. VII. 165.
Harmamithrész - méd tiszt Xerxész seregében. VII. 88.
Harmatidész - theszpiai férfi. VII. 227.
Harmodiosz - athéni férfi, a zsarnokölő. V. 55.; VI. 109., 123.
Harmoküdész - phókiszi hadvezér. IX. 17.
Három Fej - hegyszoros a Kithairón-hegységben. IX. 39.
Harpagosz - méd férfi. I. 80., 108-113., 117-120., 123., 127., 129., 162., 164-165., 168-169., 171., 174-177.
Harpagosz - perzsa tiszt Dareiosz seregében. VI. 28., 30.
Hébé - Zeusz és Héra leánya, az istenek pohárnoka. IX. 98. 
Hebrosz - folyó Thrákiában. IV. 90.; VII. 59.
Hégészandrosz - milétoszi férfi. VI. 137.
Hégésziklész - Spárta királya (kb. i. e. 590-560). I. 65.
Hégészilaosz - Dorüsszosz fia, Spárta királya. VII. 204.
Hégészilaosz - spártai férfi, Hippokratidész fia. VIII. 131.
Hégészipülé - a thrákiai Olorosz leánya. VI. 39.
Hégészisztratosz - éliszi jós. IX. 37-38., 41.
Hégészisztratosz - szamoszi férfi. IX. 90-92.
Hégészisztratosz - Szigeion türannosza. V. 94.
Hégétoridész - kószi férfi. IX. 76.
Hégiasz - éliszi férfi. IX. 33.
Heilóták - Spártában a leigázott őslakosok utódai, állami rabszolgák. Háborúban a spártai seregben harcoltak, s érdemeikért fel is szabadíthatták őket. 'VI. 58., 75., 80-81.; VII. 229.; VIII. 25.; IX. 10., 28-29., 80., 85.
Hekataiosz - (kb. i. e. 560-480) milétoszi származású földrajz- és történettudós. II. 143.; V. 36., 125-126.; VI. 137.
hekatomba - eredetileg "száz ökörből álló áldozat"; később minden olyan áldozat, amelynek alkalmával több kisebb állatot és szarvasmarhát áldoztak fel.
Hekatonnészoi (Száz sziget) - kisebb szigetcsoport Leszbosz közelében. I. 151.
Hektór - Priamosz trójai király fia. II. 120.
Helena - Zeusz és Léda leánya. I. 3.; II. 112-120.; V. 94.; VI. 61.; IX. 73., 93.
Heliké - város Akhaiában. I. 145.
Helikómosz (Helikéi) - e néven tisztelték Poszeidónt Papiónion szentélyben. 1.148.
Héliopolisz - város Egyiptomban. II. 3., 7-9., 59 63., 73.
Héliosz- a Napisten, akit később Apollónnal azonosítottak. I. 131., 212., 216.; II. 59., 73., 111.; III. 17-18., 23.; IV. 181., 184., 188.; VII. 37., 54.; IX. 93.
Hellasz - Görögország.
Hellé - a mítosz szerint Athamasz és Inó, illetve Nephelé felhőistennő leánya, a Hellészpontosz névadója. Testvérével, Phrixosszal együtt meg akarta ölni őket mostohájuk, Inó, ezért Nephelé egy aranygyapjas kos hátán elmenekítette őket. VII. 58.
Hellén - a görögség mitikus névadó őse, Deukalión fia, fiaitól (Aiolosz, Dórosz, Xüthosz) származtatták magukat a görög törzsek. I. 56. Hellénion - II. 178.
Hellén-tenger - az Égei tenger. V. 54.; VII. 28.
Hellészpontosz - a mai Dardanellák. I. 57.; III. 90.; IV. 38., 76., 85-86., 107-111., 115., 117-118., 120.; IX. 4., 66., 98., 101., 106., 114-115. 
hémiplethron - fél plethron.
Héphaisztia - város Lémnosz szigetén. VI. 140.
Héphaisztopolisz - szamoszi férfi. II. 134.
Héphaisztosz - Zeusz és Héra fia, a tűz és a kovácsmesterség istene. Egyiptomban Ptah néven tisztelték. II. 2-3., 99., 101., 108., 110., 112., 121., 136., 141-142., 147., 151., 153., 176.; III. 37.; VIII. 98.
Héra - Zeusz felesége, a házasság védőistennője. Templomának neve: Héraion. I. 31., 70.; II. 50., 178., 182.; III. 60., 123.; IV. 88., 152.; V. 92.; VI. 81-82.; IX. 52-53., 61., 69., 96.
Héraion - város Thrákiában. IV. 90.
Hérakleia - város Szicíliában. V. 43.
Hérakleidák - a mítosz szerint Héraklész leszármazottai, akik elfoglalták a Peloponnészoszt, s a spártai és más királyi családok őket tekintették őseiknek. I. 7., 13-14., 91.; V. 43.; VII. 208.; VIII. 114.; IX. 26-27., 33.
Hérakleidész - küméi férfi. I. 158.; V. 37.
Hérakleidész - a kariaiak mülaszai hadvezére. V. 121.
Hérakleion - Héraklész-szentély. V. 63.; VI. 108., 116.
Héraklész - Zeusz (vagy Amphitrüón) és Alkéméné fia, a legkedveltebb görög hérósz. I. 7.; II. 42-45., 83., 113., 145-146.; IV. 8-10., 59., 82.; V. 43.; VI. 53.; VII. 176., 193., 198., 204., 208., 220.; VIII. 43., 131.
Héraklész Oszlopai (Héraklész sztélai) - a Gibraltári-szorosnál lévő szikláknak, később magának a szorosnak a neve. I. 203.; II. 33.; IV. 8., 42-43., 152., 181., 185., 196.; VIII. 132.
Hermész - Zeusz és Maia fia, az utak, határok, nyájak védője, az istenek hírnöke. II. 51., 138., 145; V. 7.
Hermioné - város Argoliszban. III. 59.; VII. 6.; VIII. 43., 72-73.; IX. 28., 31.
Hermipposz - férfi a müsziai Atarneuszból. VI. 4.
Hermolükosz - athéni férfi. IX. 105.
Hermophantosz - milétoszi férfi. V. 99.
Hermopolisz - város Egyiptomban. II. 67.
Hermosz - folyó Lüdiában. I. 55., 80.; V. 101.
Hermotimosz - pédaszoszi férfi. VIII. 104-106.
hermotübiszek - Egyiptomban a fiatal harcosok osztályának neve. II. 164-165.; IX. 32.
Hérodotosz - a történetíró. I. 1.
Hérodotosz - ión férfi, Baszileidész	VIII. 132.
héróon - az egyes hérószok kultuszhelye.
Hérophantosz - a Hellészpontosz mellett fekvő Parion türannosza. IV. 138.
hérósz - görög hős, félisten.
Herpüsz - thébai férfi. IX. 38.
Hésziodosz - (i. e. 8. sz.) görög költő. II. 53.; IV. 32.
Hesztia - a házi tűzhely istennője, aki azonos a szkütha Tabitivel. II. 50.; IV. 59., 127.
Hierón - Gela, majd Szürakuszai türannosza (i. e. 478-467). VII. 156. 
Hierónümosz - androszi férfi. IX. 33.
Himera - város Szicíliában. VI. 24.; VII. 165.
Hipparkhosz - Peiszisztratosz athéni türannosz fia. Bátyjával, Hippiasszal együtt uralkodott (i. e. 527-514). V. 55-57., 62.; VI. 123.; VII. 6.
Hippiasz - Peiszisztratosz athéni türannosz fia és utódja. I. 61.; V. 55., 62., 91-94., 96.; VI. 102., 107-109., 121.
Hippokleidész - athéni férfi. VI. 127-129.
Hippoklosz - Lampszakosz türannosza. IV. 138.
Hippokoón - spártai férfi, a város királyságára vágyva testvéreit elűzte, de a mítosz szerint Héraklész megölte. V. 60.
Hippokratész - athéni férfi, Peiszisztratosz apja. I. 59.; V. 65.; VI. 103. 
Hippokratész - athéni férfi, Megaklész fia. VI. 131.
Hippokratész - Gela türannosza. VI. 23.; VII. 154-155.
Hippokratész - szübariszi férfi. VI. 127.
Hippokratidész - spártai férfi. VIII. 131.
Hippoleósz - hegyfok Szküthiában. IV. 53.
Hippolokhosz - lükiai férfi. I. 147.
Hippomakhosz - leukaszi jós. IX. 38.
Hipponikosz - athéni férfi, Kalliasz apja. VII. 151.
Hipponikosz - athéni férfi, Kalliasz fia. VI. 121.
Hisztiaia - város Euboiában. VIII. 23-25., 66.
Hisztiaiosz - Lüszagorasz fia, Milétosz türannosza. IV. 137-139., 141.; V. 11., 23-25., 30., 35-36., 106-108., 124.; VI. 1-6., 26-31., 46.; VII. 10.
Hisztiaiosz - termerai férfi. V. 37.; VII. 98.
Hisztiaiosz - szamoszi férfi. VIII. 85.
Hisztiaiótisz (= Hesztiaiótisz) - terület Thesszaliában. I. 56. 
Hisztiaiótisz - terület Euboiában. VII. 175.; VIII. 23., 123.
Homérosz - II. 23., 53., 116-117.; IV. 29., 32.; V. 67.; VII. 161.
hónapok - a görögök a hónapokat különbözőképpen nevezték el. Az attikai naptár szerinti nevek: Hekatombaión (kb. július); Metageitnión (kb. augusztus); Boédromión (kb. szeptember); Püanopszión (október); Maimaktérión (november); Poszidéión (december); Gamélión (január); Amhesztérión (február); Elaphébolión (március); Munükhión (április); Thargélión (május); Szkirophorión (június).
Hórusz - egyiptomi istenség. II. 144.
Hoplész - Ión fia, athéni hérósz. V. 66.
hosszú hajó - hadihajó.
Hüakinthia - három napig tartó nagy spártai ünnep I Iüakintliosz hérósz tiszteletére. IX. 7., 11.
Hüampeia - a Parnasszosz-hegység egyik csúcsa. VIII. 39.
Hüampolisz - város Phókiszban. VIII. 28., 33.
Hüaták - szküóni néptörzs. V. 68.
Hübla - város Szicíliában. VII. 155.
Hüdarnész - előkelő perzsa férfi. III. 70.; VI. 133.; VII. 66., 83. 
Hüdarnész - az előbbi fia, Xerxész hadvezére. VII. 83., 135-136,211., 215., 218.; VIII. 113., 118.
Hüdrea - sziget Argolisz mellett. III. 59.
Hüela - a phókaiaiak által alapított gyarmatváros Italiában. I. 167. 
Hülaia - terület Szküthiában. IV. 9., 18-19., 54-55., 76.
Hülleosz - sziküóni dór néptörzs. V. 68.
Hüllosz - Héraklész fia. VI. 52.; VII. 204.; VIII. 131.; IX. 26. 
Hüllosz - a Hermosz egyik mellékfolyója Lüdiában. I. 80.
Hümaiasz - perzsa vezér. V. 116., 122.
Hüméttosz - domb Athén mellett. VI. 137.
hüpakhaioszok - a kilikiaiak régi neve, arra utal, hogy a monda szerint Kilikia első lakói akháj bevándorlók voltak. VII. 91.
Hüpakürisz - folyó Szküthiában. IV. 47., 55-56.
Hüpanisz - folyó Szküthiában. IV. 17-18., 47., 52-53., 81. 
Hüperanthész - Dareiosz egyik fia. VII. 224.
hüperboreoszok - az ismert világ északi határán lakó népek összefoglaló neve. IV. 13., 32-36.
hüpernotioszok - Hérodotosz feltételezése szerint a világ legdélibb pontján lakó emberek. IV. 36.
Hüperokhé - hüperboreosz nő. IV. 33., 35.
Hürgisz - folyó Szküthiában. IV. 57.
Hüria - krétai alapítású város Italiában. VII. 170.
hürkanioszok - néptörzs Perzsiában. III. 117.; VII. 62.
Hüroiadész - a mardosz törzshöz tartozó férfi. I. 84.
Hüsziai - attikai község. V. 74.; VI. 108.; IX. 15., 25.
Hüsszeldómosz - karjai férfi. VII. 98.
Hüsztanész - perzsa férfi. VII. 77.
Hüsztaszpész - Dareiosz apja. I. 183., 209-210.; III. 70-71., 88., 140.; IV. 83., 91.; V. 30., 73.; VI. 98.; VII. 1., 11., 224.
Hüsztaszpész - Dareiosz fia. VII. 64.
hütennesz - Perzsia területén élő néptörzs. III. 90.

Iadmón - két szamoszi férfi neve. II. 134.
Iakkhosz-kiáltás - VIII. 65.
Iamidák - papi nemzetség Éliszben. V. 44.; IX. 33.
Iapügia - város Dél-Itáliában. III. 138.; IV. 99.; VII. 170.
Iardanosz - lüdiai férfi. I. 7.
Iaszón - a mítosz szerint az Argonauták vezetője. IV. 179.; VII. 193. 
Iatragórasz - milétoszi férfi. V. 37.
Ibanólisz - mülaszai férfi. V. 37., 121.
Ibéria - a Pireneusi-félsziget keleti része. I. 163.; VII. 165.
Ida - hegy Trója mellett. I. 151.; VII. 42.
Idanthürszosz - szkütha király. IV. 76., 120., 127-128.
Idriasz - vidék Kariában. V. 118.
Iélüszosz - város Rhodosz szigetén. I. 144.
Iénüszosz - város Szüriában. III. 5.
Ikaroszi-tenger - az Egei-tenger délkeleti része. VI. 95-96.
Ikhnai - város Makedóniában. VII. 123.
ikhthüophagoszok - afrikai néptörzs. III. 19-23., 25., 30.
Iliasz - Homérosz költeménye. II. 116-117.
Ilion - lásd: Trója.
Ilisszosz - folyó Attikában. VII. 189.
Illüria - terület a Balkán-félsziget északnyugati részén. I. 196.; IV. 49.; VIII. 137.; IX. 43.
Imbrosz - sziget az Égei-tengerben. V. 26.; VI. 41.; 104.
Inakhosz - Argosz mitikus királya, ló apja. I. 1.
Inarósz - libüai fejedelem. III. 12., 15.; VII. 7.
India - lakói az indek. I. 192.; III. 38., 94., 97-106.; IV. 40., 44.; V. 3.; VII. 9., 65., 70., 86., 187.; VIII. 113.; 1X. 31.
Indosz - az Indus folyó. IV. 44.
Inó - Athamasz felesége. Lásd még: Hellé. VII. 197.
Intaphrenész - előkelő perzsa férfi. III. 70., 78., 118-119.
Inüx - város Szicíliában. VI. 23-24.
Ió - Inakhosz leánya. I. 1-2., 5.; II. 41.
Iólkosz - város Thesszaliában. V. 94.
Ión - a mítosz szerint Apollón, illetve Xuthosz és Kreusza fia, az iónok névadója. V. 66.; VII. 94.; VIII. 44.
Iónia - tengerparti vidék Kis-Ázsia nyugati részén. Lakói, az iónok alkotják az egyik legnagyobb görög törzset, a Peloponnészosz északi részéről délre vándorolva az Egei-tenger szigetein és Kis-Ázsia partvidékén telepedtek le. I. 6., 18., 26., 28., 56., 74., 76., 92., 139., 103-106.
Ión-tenger (Ión-öböl) - az Adriai-tenger déli része. VI. 127.; VII. 20.; IX. 92-93.
Iphigeneia - Agamemnón leánya. IV. 103.
Iphiklosz - Próteszilaosz apja. IX. 116.
Ipnoi - sziklás tengerparti vidék Thesszaliában. VII. 188.
Irasza - vidék Libüában. IV. 158-159.
istenek Anyja - lásd: Kübelé.
Isz - folyó és város Babülónban. I. 179.
Iszagorasz - athéni férfi. V. 66., 70., 72., 74.
Iszisz - Démétérrel azonosított egyiptomi istennő. II. 41-42., 59., 61., 156., 176.; IV. 186.
Iszkhenosz - aiginai férfi. VII. 181.; VIII. 92.
Iszmarisz - tó Thrákiában. VII. 109.
Iszméniosz - Apollón mellékneve Thébaiban az Iszménosz folyóról. I. 52., 92.; V. 59-61.; VIII. 134.
isszédonok - a Kaszpi-tenger mellett lakó néptörzs. I. 201.; IV. 13., 16., 25-27., 32.
Iszthmosz - a Peloponnészoszt és Attikát összekötő földszoros Korinthosz mellett. VII. 139., 172-173., 175-177., 195., 207.; VIII. 40., 49., 56-57., 60., 63., 71., 74., 79., 121., 123; IX. 7-10., 12-13., 15., 19., 26-27., 81.
Iszthmosz - messzéniai helység. IX. 35.
Isztria - milétoszi gyarmat az Isztrosz torkolatvidékén. II. 33.; IV. 78. 
Isztrosz - a Duna folyó. I. 202.; II. 26., 33-34.; IV. 47-51., 53., 80., 89., 93., 97., 99-101., 118., 122., 128., 133-136., 139., 141.; V. 9-10.; VII. 10.
Italia - az Appennini-félsziget. I. 24., 145.; III. 136., 138.; IV. 15.; V. 43.; VI. 127.; VIII. 62.
Itanosz - krétai város. IV. 151.
Ithamithrész - perzsa férfi. VII. 67.
Ithamithrész - perzsa férfi, Artanuntész unokaöccse. VIII. 130.; IX. 102. 
iürkák - szkütha néptörzs. IV. 22.

Jótevő - kitüntető cím, amelyet egy-egy város vagy uralkodó ajándékozott magánszemélyeknek szolgálataikért.

kabalesz - néptörzs Libüában. III. 90.
Kabeiroszok - phrügiai eredetű istenek, akiket Szamothrakén és Lémnoszon titkos szertartásokkal tiszteltek. II. 51.; III. 37.
kabélisz - perzsa néptörzs. VII. 77.
Kadmosz - a mítosz szerint Phoinikia királyának, Agénórnak a fia, a boiótiai Thébai megalapítója, a görög ábácé feltalálója. Utódai (Thébai lakói) a kadmosziak. I. 56., 146., 166.; II. 49., 145.; IV. 147.; V. 57-59., 61.; IX. 27.
Kadmosz - kószi férfi. VII. 163-164.
kadmoszi győzelem - olyan harc, amelyben mindkét fél egyaránt győztesnek és vesztesnek számít. A kifejezés Kadmosz két leszármazottjára, Oidipusz két fiára, Eteoklészra és Polüneikészra utal, akik a Thébaiért vívott csatában egymás kezétől mindketten elestek. I. 166. 
Kadütisz - város Szüriában. II. 159.; III. 5.
Kaikosz - müsziai síkság és folyó. VI. 28.; VII. 42.
Kaineusz - korinthoszi férfi. V. 92.
Kalamisza - szamoszi helység. IX. 96.
kalaszirisz - egyiptomi néposztály. II. 164., 166., 168.; IX. 32. 
Kalkhasz - Homérosz költeményeiben szereplő jóspap. VII. 91. 
Kalkhédón - város a Boszporosz mellett. IV. 85., 144.; V. 26.; VI. 33. 
kallantiesz - indiai néptörzs (talán azonos a kallatiesz törzssel). III. 97. 
Kallatébosz - város Lüdiában. VII. 31.
kallatiesz - indiai emberevő néptörzs. III. 38.
Kalliadész - athéni arkhón (i. e. 480.) VIII. 51.
Kalliasz - éliszi jós. V. 4'l 15.
Kalliasz - Hipponikosz fia, athéni férfi. VII. 151.
Kalliasz - Phainipposz fia, athéni férfi. VI. 121-123.
Kallikratész - spártai férfi. IX. 72., 85.,
Kallimakhosz - athéni hadvezér. VI. 109-111., 114.
Kalliphón - krotóni férfi. III. 125.
Kallipolisz - város Szicíliában. VII. 154.
kallippidák - szkütha néptörzs. IV. 17.
Kalliszté (Théra) - sziget az Égei-tengerben. IV. 147-148.
Kalódna - sziget az Égei-tengerben. VII. 99.
Kalünda - város Lükia határán. I. 172.; VIII. 87-88.
Kamarina - város Szicíliában. VII. 154., 156.
Kambüszész, I. - perzsa király, Kürosz fia. I. 46., 73., 107-108., 111., 122., 124., 207.; III. 69.; VII. 11.
Kambüszész II.- perzsa király (i. e. 529-522), Kürosz fia. I. 208.; II. 1., 181.; III. 1-4., 7., 9-10., 13-17., 19-21., 25., 27., 29-36., 38-39., 44., 61-69., 73-75., 80., 88-89., 97., 120., 122., 126., 139-140., 165-166.; V. 25-26.; VII. 1., 8., 18., 51.
Kameirosz - város Rhodosz szigetén. I. 144.
Kamikosz - város Szicíliában. VII. 169-170.
Kampsza - város Makedóniában. VII. 123.
Kanasztraion - hegyfok a Palléné-félszigeten. VII. 123.
Kandaulész - lüdiai király. I. 7-13.
Kandaulész - karfai férfi. VII. 98.
Kané - kis-ázsiai hegység. VII. 42.
Kanóbosz - egyiptomi város a Nílus deltájában; róla nevezték el a Nílus legnyugatibb torkolatágát. II. 15., 17., 97., 113., 179.
Kaphéreusz - hegyfok Euboiában. VIII. 7.
Kappadokia - vidék Kis-Ázsiában. I.71-73., 76.; V. 49., 52.; VII. 26., 72. 
Kar - a kariaiak őse. I. 171.
Kardamülé - lakóniai helység. VIII. 73.
Kardia - város a Kherszonészoszon. VI. 34., 36., 41.; VII. 58.; IX. 115. 
Karéné - város Müsziában. VII. 42.
Karénosz - spártai férfi. VII. 173.
Karia - tartomány Kis-Ázsia délnyugati részén. I. 28., 142., 146., 171-175.; II. 61., 152., 154., 163.; III. 11., 90.; V. 88., 103., 111., 117-122.; VI. 20., 25.; VII. 31., 93., 97-98., 195.; VIII. 19., 22., 135.
Karkhédón - a phoinikaiak által alapított észak-afrikai város: Karthagó. I. 166-167.; III. 17., 19.; IV. 43., 195-196., V. 42.; VI. 17.; VII. 158., 165-167.
Karkinitisz - város a szküthák földjén. IV. 55., 99.
Karneia - ünnep, amelyet a spártai Karneiosz hónapban (július-augusztus) kilenc napig ülték a dórok Apollón Karneiosz tiszteletére. VII. 206.; VIII. 72.
Karpathosz - sziget a Peloponnészosz mellett. III. 45.
Karpisz - a Duna egyik mellékfolyója. IV. 49.
Karüanda - város Kariában. IV. 44.
Karüsztosz - város Euboiában. IV. 33.; VI. 99.; VII. 214.; VIII. 66., 112., 121.; IX. 105.
Kaszambosz - aiginai férfi. VI. 73.
kaszia - repkényféle növény (laurus casia), kérge jó illatú.
Kaszion - hegylánc Egyiptom és Arábia határán. II. 6., 158.; III. 5. 
Kaszmena (Kaszméné) - város Szicíliában. VII. 155.
Kaszpatürosz - város, valószínűleg az Indus folyó mellett. III. 102.; IV. 44.
Kaszpi-tenger - ázsiai beltenger, Perzsia keleti határa. I. 202-204.; IV. 40.
kaszpioszok - a Kaszpi-tenger délnyugati partján lakó néptörzs. III. 92.; 67., 86.
Kasszandané - perzsa asszony, Kambüszész anyja. II. 1.; III. 2-3. 
Kassziteridesz - "ónt szolgáltató szigetek". Szigetcsoport, talán a mai Anglia délnyugati partjánál. III. 15.
Kasztalia - Apollónnak és a Múzsáknak szentelt forrás a Parnasszoszon. 39.
Kaszthania - város Magnésziában. VII. 183., 188.
Katadupa - vízesés a Nílus folyón a Philai- és Elephantiné-sziget között. II. 17.
Kattarrhéktész - a Maiandrosz egyik mellékfolyója. VII. 26. 
katiaroi - szkütha néptörzs. IV. 6.
Kaukasza - kikötőváros Khiosz délkeleti parján. V. 33.
Kaukaszosz - hegység. I. 104., 203-204.; III. 97.; IV. 12.
kaukónok - néptörzs Arkadiában. I. 147.; IV. 148.
Kaunosz - város Kariában. I. 171-172., 176.; V. 103.
Kausztrobiosz - prokonnészoszi férfi. IV. 13.
Kausztrosz - folyó Szardisz közelében. V. 100.
Kekropsz - Athén mitikus megalapítója és királya. VII. 141.; VIII. 44., 53.
Kelainai - város Phrügiában. VII. 26.
Keleasz - spártai férfi. V. 46.
kelták - néptörzs Európa nyugati részén. II. 33.; IV. 49.
Keósz - helység Szalamisz szigetén. IV. 35.; V. 102.; VIII. 1., 46., 76. 
Kephallénia - sziget Görögországtól nyugatra. IX. 28.
képhén - a perzsák egyik régi elnevezése. VII. 61.
Képheusz - az etiópok mitikus királya, Androméda apja. VII. 61., 150. 
Képhiszosz - folyó Phókiszban. VII. 178.; VIII. 33.
Kerameikosz - öböl Kariában. I. 174.
kerek hajó - a lasú járatú, áru- és teherszállító hajókat jelölték ezzel a névvel, szemben a hosszú hajóknak nevezett hadihajókkal. 
Kerkaszórosz - város Egyiptomban. II. 15., 17., 97.
Kerkópok - mitikus törpenemzetség, akiknek a később Kerkópok Székeinek nevezett, Thermopülai melletti helyen a monda szerint vidáman végződő találkozása volt Héraklésszal. VII. 216.
Kerküra - sziget az Ión-tengerben. III. 48-53.; VII. 145., 154., 168. 
khaldeusok - ősi néptörzs, amelynek tagjai később Babülónban jóslással és csillagászattal foglalkozó külön papi kasztot alkottak. I. 181., 183.; III. 155.; VII. 63.
Khalesztra - város Makedóniában. VII. 123.
khalkidikéiek - Khalkidiké makedónia félsziget lakói. VII. 185.; VIII. 127.
Khalkisz - Euboia legnagyobb városa. V. 74., 77., 91., 99.; VI. 100., 118.; VII. 182., 189.; VIII. 1., 46.; IX. 28., 31.
khalüpszok - néptörzs Kis-Ázsiában. I. 28.
Kharadra - város Phókiszban. VIII. 33.
Kharaxosz - mütilénéi férfi. II. 135.
Kharilaósz - szamoszi férfi, Polükratész testvére. III. 145-146. 
Kharilaósz - spártai király. VIII. 131.
Khariszok - a szépség és kellem istennői. II. 50.; IV. 175.
Kharopinosz - milétoszi férfi. V. 99.
Khemmisz - város Alsó-Egyiptomban. II. 91.
Khemmisz - sziget a Nílus deltájában, amelyet úszó szigetnek tartottak. II. 156., 165.
Kheopsz - egyiptomi fáraó (kb. i. e. 2550-2530), a legnagyobb gizai piramis építője. II. 124-127.
Kephrén - egyiptomi fáraó (kb. i. e. 2520-2495). II. 127., 129. 
Kheraszmisz - perzsa férfi. VII. 78.
Kherszisz - A küproszi Szalamisz királya. V. 104., 113.; VII. 98.; VIII. 11.
Kherszonészosz - félsziget Thrákiában. I. 174.; IV. 137., 143.; VI. 33-40., 103-104., 140.; VII. 22., 33., 58.; VIII. 130.; IX. 114-120. 
Kherszonészosz - a köves Kh. a tauroszok földjén, a mai Krím. IV. 99. 
Khileosz - tegeai férfi. IX. 9.
Khilón - spártai férfi, Démarmenosz fia, Démaratosz apósa. VI. 65. 
Khilón - spártai férfi (i. e. 6. sz.), akit később hérószként tiszteltek, és a hét bölcs egyikének tartottak. I. 59.; VII. 235.
Khiosz - sziget Kis-Ázsia mellett. I. 18., 142., 160-165.; II. 135., 178.; IV. 138.; V. 33-34., 98.; VI. 2., 5., 8., 15-16., 26-27., 31.; VIII. 105-106., 132.; IX. 106.
Khoaszpész - folyó Szusza mellett. I. 188.; V. 49., 52.
khoinix - űrmérték a gabonafélék mérésére. A medimnosz negyvennyolcad része, kb. 1,08 liter.
Khoireai - terület Eretriában. VI. 101.
Khoireaták - néptörzs Sziküónban. V. 68.
Khoirosz - rhégioni férfi. VII. 170.
Khón - az Ión-öbölbe ömlő folyó. IX. 93.
khoraszmioszok - parthus néptörzs. III. 93., 117.; VII. 66.
Khromiosz - argoszi férfi. I. 82.
kikonok - thrák néptörzs. VII. 59., 108., 110.
Kilenc Forrás (Enneakrunosz) - forrás Athén közelében. VI. 137. 
Korésszosz - kikötőhely Epheszosz közelében. V. 100.
Korinthosz - kikötőváros a Peloponnészoszon. I. 14., 23-24., 50.; II. 167.; III. 48-53., 134.; IV. 162., 180.; V. 75-76., 87., 92-93.; VI. 88-89., 108., 128.; VII. 137., 154., 195., 202.; VIII. 1., 5., 21., 43., 45., 59-61., 72., 79., 94.; IK 28., 31., 69., 88., 95., 102., 105.
Koróbiosz - krétai férfi. IV. 151-153.
Koróneia - város Boiótiában. V. 79.
Korüdallosz - antikürai férfi. VII. 214.
Kórükoszi-barlang - menedék a Parnasszosz-hegységben. VIII. 36. 
Korüsz - folyó Arábiában. III. 9.
Kósz - sziget Karfában. I. 144.; VII. 99., 163-164.; IX. 76.
kotülé - űrmérték, a khoinix egynegyed része, Attikában körülbelül 0,273 liter.
Kotüsz - ősi híd király vagy isten. IV. 45.
könyök (rőf) - lásd: pékhüsz.
könnyűfegyverzetű katona - dárdás, íjász vagy parittyás gyalogos katona. 
kranaoszok - az athéniak neve az ősi időkben. VIII. 44.
Kranaszpész - perzsa férfi. III. 126.
Krannón - város Thesszaliában. VI. 127.
Krathisz - folyó és hegység Attikában. I. 145.
Krathisz - folyó az italiai Szübarisz mellett. V. 45.
Krémnoi - kikötőváros a Maiétisz-tó mellett. IV. 20., 110.
Krésztón - város Thrákiában. I. 57.
Krésztónia - tartomány Thrákiában. V. 3., 5.; VII. 124., 127.; VIII. 116. 
Kréta - a Földközi-tenger egyik legnagyobb szigete. I. 65., 171-173.; III. 44., 59.; IV. 45., 151., 154., 161.; VII. 92., 99., 145., 169-171. 
Krétinész - magnésziai férfi. VII. 190.
Krétinész - rhégioni férfi. VII. 165.
Krinipposz - himerai férfi. VII. 165.
Kriosz - aiginai férfi. VI. 50., 73.; VIII. 92.
Kriszai-síkság - terület Lokriszban. VIII. 32.
Kritalla - város Kappadokiában. VII. 26.
Kritobulosz - kürénéi férfi. II. 181.
Kritobulosz - torónéi férfi. VIII. 127.
krobüszoszok - thrák néptörzs. IV. 49.
Kroiszosz - Alüattész fia, Lüdia királya (kb. i. e. 560-546), akinek gazdagsága közmondásos volt (Krőzus). I. 6-7., 26-56., 59., 65., 69-71., 73., 76-81., 83-93., 95., 141., 153., 155-156., 207-208., 211.; III. 14., 34., 36., 47.; V. 36.; VI. 1., 37-38., 125., 127.; VII. 30.; VIII. 35., 122.
Krokodilok városa - helység a Moirisz-tó mellett Egyiptomban. II. 148. 
Kronidész - lásd: Zeusz.
Króhi - hegy Egyiptomban a Nílus forrásvidékén. II. 28.
Krosszaia - vidék Makedóniában. VII. 123.
Krotón - város Dél-Italiában. III. 125., 129., 131., 136., 136-138.; V. 44-45., 47.; VI. 21.; VIII. 47.
Kuphagorasz - athéni férfi. VI. 117.
Kurion - város Küprosz szigetén. V. 113.
Küaxarész - méd király (kb. i. e. 625-585). I. 16., 46., 73-74., 103., 106-107.
Kübelé - phrüg istennő, az Istenek Anyja. IV. 76.; V. 102. 
Küberniszkosz - lükiai férfi. VII. 98.
Küdippé - rhégioni nő. VII. 165.
Küdónia - város Kréta szigetén. III. 44., 59.
Küdrara - város Lüdia és Phrügia határán. VII. 30.
Kükladesz - szigetcsoport az Égei-tengerben. V. 30-31.
küllürioszok - Szürakuszai rabszolgává tett bennszülött lakói. VII. 155.
Külón - athéni férfi. V. 71.
Kümé - város a kis-ázsiai Aioliszban. I. 149., 157-160.; IV. 138.; V. 37-38., 123.; VII. 194.; VIII. 130.
Künaigeirosz - athéni férfi. VI. 114.
Küneasz - eretriai férfi. VI. 101.
künésziosz - az ókoriak szerint Európa legnyugatabbra lakó népe. 11.33.; IV. 49.
Küniszkosz (v. Zeuxidémosz) - spártai király. VI. 71.
Künó - méd	Kürosz nevelőanyja. I. 110., 122.
Künoszargész - terület Athénban, egy Héraklész-szentély helye. V. 63.; VI. 116.
Künoszura - hegyfok Szalamisz közelében. VIII. 76-77.
künurioszok - a Peloponnészoszon lakó néptörzs. VIII. 73. 
Küphagorasz - athéni férfi. VI. 117.
Küpria - régebben Homérosznak tulajdonított eposz, amely a trójai háború első kilenc évét beszéli el. II. 117.
Küprosz (Ciprus) - sziget Kis-Ázsia partjai mellett. I. 72., 105., 199.; II. 79., 182.; III. 19., 91.; IV. 162., 164.; V. 9., 31., 49., 104., 108-110., 113., 115-116.; VI. 6.; VII. 90., 98.; VIII. 68., 100.
Küprosz Kulcsa - hegyfok. V. 108.
Küpszelosz - athéni férfi. VI. 34-36.
Küszelosz - Korinthosz türannosza (kb. i. e. 657-627.). Megölte a Bakkhiadák nemzetségéből való utolsó uralkodót, és sokat tett Korinthosz felvirágoztatásáért. I. 14., 20., 23.; III. 48.; V. 92., 95.; VI. 128.
Kürauisz - sziget a Földközi-tengerben Libüa közelében. IV. 195. 
Küréné - görög gyarmatváros Észak-Afrikában. II. 32., 96., 161., 181-182.; III. 13., 91., 131-132.; IV. 152., 154-156., 159-165., 169-170., 186., 199., 203.; V. 47.
Kürnosz - mitikus hérósz, Héraklész fia. I. 167.
Kürnosz - sziget, a mai Korzika. I. 165-167.; VII. 165.
Kürnosz - síkság az euboiai Karüsztosz közelében. IX. 105. 
Kürosz - perzsa férfi, Kambüszész apja. I. 111.
Kürosz - perzsa király (i. e. 559-529), a perzsa birodalom megalapítója. I. 46., 71-73., 75-77., 79., 84., 86-90., 95., 108-130., 141., 152-157., 160., 162., 169., 177-178., 183., 188-191., 201-214.; II. 1.; III. 1-3., 14., 32., 34., 36., 44., 61., 63-69., 71., 74-75., 88-89., 120., 133., 139., 152., 159-160.; IV. 165.; V. 52.; VII. 2., 8., 11., 18., 51., 64., 69., 78.; IX. 122.
Küthéra - sziget Dél-Görögországban. A mítosz szerint itt született a tengeri habokból Aphrodité. I. 82., 105.; VII. 235.
Küthnosz - a Kükladesz-szigetek egyike. VII. 90.; VIII. 46., 67. 
Kütisszórosz - kolkhiszi férfi, Phrixosz fia. VII. 197.
Küzikosz - város a Propontisz partján. IV. 14., 76., 138.; VI. 33.

láb (pusz) - hosszmérték. Értéke helyenként változó, 27 és 35 cm között ingadozik.
Labda - Küpszelosznak, Korinthosz türannoszának anyja. V. 92. 
Labdakosz - Thébai mitikus királya, Laiosz apja. V. 59.
Labraunda - helység Kariában. V. 119.
Labünétosz - Babülón királya. 1.74.
Labünétosz - az előbbi fia, Babülón királya. I. 77., 188.
Labürinthosz - kb. ezerötszáz szobából és huszonhét udvarból álló templom a közép-egyiptomi Szebek városban, amelyet i. e. 2150 táján III. Amenemhat fáraó építtetett. II. 148-149.
Ladé - sziget Milétosz mellett. VI. 7-8., 11.
Ladiké - kürénéi nő. II. 181.
Laiosz - Thébai királya, Oidipusz apja. IV. 149.; V. 43., 59-60. 
Lakedaimón (Lakónika, Lakóniké) - Spárta és környéke.
Lakmón (Lakmosz) - erdős vidék Görögország északnyugati részén. IX. 93. 
Lakónia (Lakónika) - lásd: Lakedaimón.
Lakrinész - spártai férfi. I. 152.
Lampitó - Leutükhidésznak, Spárta királyának leánya. VI. 71. 
Lampón - szamoszi férfi. IX. 90.
Lampón - athéni férfi. 1X. 21.
Lampón - aiginai férfi. 1X. 78-80.
Lampóneion - a leszbosziak gyarmatvárosa Müsziában. V. 26. 
Lampszakosz - város a Hellészpontosz ázsiai partján. IV. 138.; V. 117.; VI. 37-38.
Laodamasz - Eteoklész fia, Thébai királya. V. 61.
Laodamasz - aiginai férfi. IV. 152.
Laodamasz - Phókaia türannosza. IV. 138.
Laodiké - a hüperboreosz törzshöz tartozó leány. IV. 33., 35. 
Laosz - város Italia nyugati tengerpartján. VI. 21.
Laphanész - az arkadiai Azania városból való férfi. VI. 127.
laphiták - néptörzs Thesszaliában. V. 92.
Laphüsztiosz - "áldozatot nem követelő", ezen a néven tisztelték Zeuszt a minüaszok a Koróneia mellett lévő Laphüsztion-hegyen. VII. 197.
Larisza (Lériszai) - aiol város Ióniában. I. 149.
Larisza - thesszaliai város. IX. 1., 58.
laszonioszok - néptörzs Lükia határán. III. 90.; VII. 77.
Laszosz - hermiónéi férfi. VII. 6.
Laureion - vidék Attika déli részén, ahol gazdag ezüstbányák voltak. VII. 144.
Lausz - város Italia nyugati partvidékén. VI. 21.
Leagrosz - athéni hadvezér. IX. 75.
Learkhosz - kürénéi férfi. IV. 160.
Lebadeia - város Észak-Görögországban. VIII. 134.
Lebaia - város Makedóniában. VIII. 137.
Lebedosz - város Lüdiában. I. 142.
lédanon – cserje (cistus oreticus vagy ladaniferus), illetve a gyanta, amelyet belőle nyernek.
Leipszüdrion - erőd Attikában. V. 62.
Lektosz - hegyfok Tróaszban. 1X. 114.
leleg - a kariaiak régi neve. I. 171.
Lémnosz - sziget a Hellészpontosz előtt. A mítosz szerint a szigeten lakó asszonyok itt minden férfit megöltek, s egyedül a király, Thoasz maradt életben, akit leánya, Hüpszipülé elrejtett. IV. 145.; V. 26-27.; VI. 136-140.; VII. 6.; VIII. 11., 73., 82.
Leóbótész - spártai király (i. e. 8. sz.). I. 65.; VII. 204.
Leókédész - argoszi férfi. VI. 127.
León - spártai király (i. e. 6. sz.), Leónidasz nagyapja. I. 65.; V. 39.; VII. 204.
León - troizéni férfi. VII. 180.
Leónidasz - spártai király (i. e. 488-480), aki elesett Thermopülainál. V. 41.; VII. 204-239.; VIII. 15., 21., 71., 114.; IX. 10., 64., 78-79. 
Leontiadész - thébai férfi. VII. 205., 233.
Leontinoi - város Szicíliában. VII. 154.
Leóprepész - spártai férfi. VI. 85.
Leóprepész - keószi férfi, Szimónidész apja. VII. 228.
Lepreon - város Éliszben. IV. 148.; Ix. 28., 31.
Lérosz - sziget Kariában. V. 127.
Leszbosz - sziget az Égei-tengerben. I. 23., 151., 160., 202.; III. 39.; IV. 61., 97.; V. 26., 98.; VI. 5., 8., 14., 26-28., 31.; IX. 106.
Létó - a titánok nemzetségéből származó istennő, Héra előtt Zeusz felesége, Apollón és Artemisz anyja. II. 59., 83., 152., 155-156.
Leukai sztélai - lásd: Fehér Oszlopok.
Leukasz - sziget az kin-tengerben, Akarnania partja mellett. VIII. 45 47.; IX. 28., 31., 38.
Leuké Akté - lásd: Fehér Part.
Leukón - síkság Libüában. IV. 160.
Leukón teikhosz - "Fehér vár", erőd Memphiszben. III. 91. 
Leutükhidész - spártai férfi. VIII. 131.
Leutükhidész - az előbbi unokája, spártai király (kb. i. e. 491-469). VI 65., 67-72., 85-86.; VIII. 131.; IX. 90-92., 98-99., 114.
Libüa - Észak-Afrika partvidéke, de gyakran egész Afrikát jelenti. I. 46 II. 8., 12., 15-34., 50., 54-56., 65., 77., 91-99., 119., 124., 150., 161 III. 12-17., 91., 96., 115.; IV. 29., 41-45., 145., 150-160., 167-199., 203-205.; V. 42-43.; VII. 7., 70-71., 86., 165., 184.
Lidé - hegy Kariában. I. 175.
ligüszök (ligurok) - számos törzsre oszló nép a mai Dél-Franciaország és Észak-Olaszország vidékein. V. 9.; VII. 165. - Hérodotosz említ egy hasonló nevű népet Kis-Ázsiában is. VII. 72.
Likhasz - spártai férfi. I. 67-68.
Limenéion - terület Milétosz közelében. I. 18.
Lindosz - város Rhodosz szigetén. I. 144.; II. 182.; III. 41.; VII. 153.
Linosz - a név Aphrodité ifjú kedvese, a vadkan által megölt Adónisz, s az ő emlékére énekelt gyászdal refrénje (ailinosz) alapján alakult ki. Az egyiptomi Manérósz neve szintén egy gyászdal refrénjéből eredt, amellyel Iszisz siratta a meghalt Osziriszt. II. 79.
Lipaxosz - város a Khalkidiké-félszigeten. VII. 123.
Lipoxaisz - a szkütha nép egyik mitikus őse. IV. 5.
Liszai - város a Khalkidiké-félszigeten. VII. 123.
Liszosz - folyó Thrákiában. VII. 108-109.
lokhosz - nyolcvan-száz gyalogos katonából álló csapat, amely két pentékontüsz és négy enómotia nevű egységre oszlott.
Lokrisz - vidék Akhaiában; déli részén laktak az ozoliszi, délkeleti részén az opuszi lokrisziak. VII. 132., 203., 207., 216.; VIII. 1., 32., 66.; IX. 31.
Lokroi Epizephürioi - Italiában a Zephürion-hegy alatt az ozoliszi lokrisziak által alapított város. VI. 23.
lótophagoszok - "lótuszevők", néptörzs Libüában. IV. 177-178., 183. 
Loxiasz - "homályosan, kétértelműen jósló". Apollón egyik mellékneve. I. 91.; IV. 163.
Lüdia - vidék Kis-Ázsia nyugati részén. I. 7., 10., 13., 17., 27-29., 34-37., 45., 47-50., 53-55., 69-95., 103., 141-142., 153-157., 171.; II. 167.; III. 90., 127.; IV. 45.; V. 12., 36., 49., 52., 101-102.; VI. 32., 125.; VII. 27., 29-31., 38., 42., 74.
Lüdiasz - folyó Bottiaia és Makedónia között. VII. 127.
Lüdosz - Atüsz fia; róla nevezték el Lüdiát. I. 7., 171.; VII. 74. 
Lügdamisz - halikarnasszoszi férfi, Artemiszia apja. VII. 99. 
Lügdamisz - Naxosz türannosza. I. 61., 64.
Lükarétosz - szamoszi férfi. III. 143.; V. 27.
Lükia - hegyes vidék Kis-Ázsia délnyugati részén. I. 28., 147., 171., 173., 176., 182.; III. 4., 90.; IV. 35., 45.; VII. 76-77., 92., 98. 
Lükidasz - athéni férfi. IX. 5.
Lükomédész - athéni férfi. VIII. 11. 
Lükopész (Lükópasz) - spártai férfi. III. 55.
Lükophrón - Periandrosz korinthoszi türannosz fia. III. 50., 53.
Lükosz - a mítosz szerint az athéni Pandión hérósz fia. I. 173.; VII. 92. 
Lükosz - szkütha férfi. IV. 76.
Lükosz - folyó Szküthiában. IV. 123. Lükosz - folyó Phrügiában. VII. 30.
Lükurgosz - a hagyomány szerint a spártai törvények megalkotója (i. e. 6-8. sz. körül). I. 65-66.
Lükurgosz - athéni férfi, Arisztolaidész fia. I. 59.
Lükurgosz - arkadiai férfi. VI. 127. 
Lünkeusz - khemmiszi férfi. II. 91. 
Lüszagorasz - milétoszi férfi. V. 30. 
Lüszagorasz - paroszi férfi. VI. 133. 
Lüszaniasz - eretriai férfi. VI. 127. 
Lüsziklész - athéni férfi. VIII. 21.
Lüszimakhosz - athéni férfi. VIII. 79., 95.; IX. 28.
Lüszisztratosz - athéni jós. VIII. 96.

Madüész - szkütha király. I. 103.
Madütosz - város a Kherszonészoszon. VII. 33.; IX. 120.
Magdólosz - helység a szüriai-egyiptomi határon. II. 159.
Magnészia -vidék és félsziget Thesszahától északra. VII. 132., 176., 183. 185., 188., 190., 193.
Magnészia - kis-ázsiai város a Maiandrosz folyó mellett. I. 161.; III. 90., 122., 125.
mágusok (magoszok) - méd néptörzs; a perzsák papi kasztja. I. 101., 107., 120., 128., 132., 140.; III. 61., 63-69., 71., 73-80., 88., 118., 126., 140., 150., 153.; IV. 132.; VII. 19., 37., 43., 113., 191.
Maiandriosz - Maiandriosz	Szamosz türannosza. III. 123., 142-148.; V. 27.
Maiandrosz - folyó Lüdia és Karia között. I. 18., 161.; II. 10., 29.; III. 122.; V. 118-119.; VII. 26., 30-31.
maiéták - néptörzs a Maiétisz-tó mellett. IV. 123.
Maiétisz-tó - a mai Azovi-tenger. I. 104.; IV. 3., 20-21., 45., 57., 86., 100-101., 110., 116., 120., 123., 133.
makák - libüai néptörzs. IV. 178., 180.
Makisztosz - város a Peloponnészoszon. IV. 148.
makrónok - néptörzs a Fekete-tenger mellett. II. 104.; III. 94.; VII. 78. 
Maktórion - város Szicíliában. VII. 153.
Malea - hegyfok a Peloponnészosz délkeleti részén. I. 82.; IV. 179.; VII. 168.
Maléné - helység Müsziában, Atarneusz közelében. VI. 29. 
Malész - aitóliai férfi. VI. 127.
Malisz - vidék Thesszaliában. IV. 33.; VII. 132., 196., 198., 201., 214-216.; VIII. 31., 43., 66.; IX. 31.
Mandané - Asztüagész leánya, Kürosz anyja. I. 107-108., 111. 
Mandroklész - szamoszi férfi. IV. 87-89.
Manerósz - az első egyiptomi király, az ő emlékére énekelték a görög Linosz-dalhoz hasonló gyászéneket. II. 79.
Manész - a hagyomány szerint Lüdia egyik ősi királya. I. 94.; IV. 45. 
Mantineia - város Arkadiában. IV. 161-162.; VII. 202.; IX. 35., 77. 
Mantüész - paioniai férfi. V. 12.
maraphioszok - perzsa néptörzs. I. 125.; IV. 167.
Marathón - helység Attikában. Az athéniak itt győzték le i. e. 490-ben a perzsa sereget. I. 62.; VI. 102-103., 107-108., 111., 113., 116-117., 120., 132-133., 136.; VII. 1., 74.; IK 27., 46.
Mardoniosz - Gobrüasz fia, Dareiosz veje. VI. 43., 45., 94.; VII. 5-6., 9-10., 82., 108., 121.; VIII. 26., 67-69., 97., 99-102., 107., 113-115., 126., 129-131., 133., 136., 140., 142-143.; IX. 1-5., 12-18., 20., 23-24., 31-32., 37-45., 47-49., 58., 61., 63-64., 66., 70-71., 78., 82., 84., 89., 100-101.
Mardontész - perzsa férfi. VII. 80.; VIII. 130.; IX. 102.
mardoszok - perzsa néptörzs. I. 84., 125.
Marea - város Alsó-Egyiptomban. II. 18., 30.
mariandünoszok - néptörzs Paphlagoniában. I. 28.; III. 90.; VII. 72. 
Marisz - Hérodotosz szerint az Isztrosz egyik mellékfolyója, a valóságban azonban inkább a Marossal és a Tisza alsó folyásával azonos. IV. 49.
marok - néptörzs a Fekete-tenger mellett. III. 94.; VII. 79.
Marón - spártai férfi. VII. 227.
Maróneia - város Thrákiában. VII. 109.
Marszüasz - Szilénosz (a szatüroszokhoz hasonló erdei isten), aki Apollónt fuvolajátékban versenyre hívta ki, de Apollón legyőzte és elevenen megnyúzta. VII. 26.
Marszüasz - folyó Kariában. V. 118-119.
Maszisztész - Dareiosz fia, hadvezér. VII. 82., 121.; IX. 107-108., 110-113.
Maszisztiosz (Makisztiosz) - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 79.; IX. 20., 22., 24-25., 31.
Maszkamész - perzsa férfi, Megadosztész fia. VII. 105-106. 
maszpioszok - perzsa néptörzs. I. 125.
Masszagész - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 71.
masszageták - néptörzs a Kaszpi-tenger mellett. I. 201., 204-209., 211-216.; III. 36.; IV. 11., 172.; VII. 18.
Masszalia - phókaiai alapítású gyarmatváros; a mai Marseille. V. 9. 
Matiéné - terület Médiában. I. 189.
matiénoszok - néptörzs Média északnyugati részén. I. 72., 189., 202.; III. 94.; V. 49., 52.; VII. 72.
Mattén - türoszi férfi. VII. 98.
Manszólosz - férfi a kariai Kindüéből. V. 118.
maxüszok - libüai néptörzs. IV. 191., 193.
Mazarész - méd férfi. I. 156-157., 160-161.
Médeia - a mítosz szerint Kolkhisz királyának leánya, varázslónő. I. 2-3.; VII. 62.
Média (médek) - nagy belső-ázsiai ország, amelyet i. e. 550-ben Kürosz perzsa király meghódított.
medimnosz - attikai űrmérték szilárd testek mérésére (kb. 52,5 liter), általában negyvennyolc khoinix.
Mcgabatész - perzsa hadvezér. V. 32-33., 35.; VII. 97.
Mcgabazosz - perzsa hadvezér. IV. 143-145.; V. 1-2., 10., 12., 14., 16-17., 23-24., 26., 98.
Megabazosz - Megabatész fia, perzsa hadvezér. VI. 33.; VII. 22., 67., 97. 
Megabüzosz - perzsa főember. III. 70., 81-82.
Megabüzosz - perzsa férfi, Zópürosz apja. III. 153.; IV. 43.
Megabüzosz - perzsa férfi, Zópürosz fia. III. 160.; VII. 82., 121. 
Megadosztész - perzsa férfi. VII. 105.
Megaklész - athéni férfi, Alkmeón apja. VI. 125.
Megaklész - athéni férfi, Alkmeón fia. I. 59-61.; VI. 125., 127., 130. 
Megaklész - Alkmeón unokája, Periklész nagyapja. VI. 131. 
Megakreón - abdérai férfi. VII. 120.
Megapanosz - perzsa tiszt, Babülón kormányzója. VII. 62.
Megara - város Attika és a Peloponnészosz között. I. 59.; V. 76.; VII. 156.; VIII. 1., 45., 60., 74.; IX. 7., 14., 21., 28., 31., 69., 85. 
Megaszidrosz - perzsa férfi. VII. 72.
Megisztiasz - akarnaniai jós. VII. 219., 221., 228.
méión - a lüdek régi neve. I. 7.; VII. 74., 77.
Mékiszteusz - argoszi férfi. V. 67.
Méküberna - város a Khalkidiké-félszigeten. VII. 122.
Melampusz - mitikus bölcs, jós, orvos; a Dionüszosz-kultusz egyik görögországi meghonosítója. II. 49.; VII. 221.; IX. 34.
Melampügosz - egy sziklacsúcs Thermopülai mellett. VII. 216. 
Melanipposz - thébai hérósz. V. 67.
Melanipposz - mütilénéi férfi, Alkaiosz költő barátja. V. 95. 
melankhlainoszok - "fekete könyvesek", szkütha néptörzs. IV. 20., 100-102., 107., 119., 125.
Melanthiosz - athéni férfi. V. 97.
Melanthosz - Messzénia, majd Attika királya, Kodrosz atyja, a Peiszisztratidák és az Alkmeónidák őse. I. 147.; V. 65.
Melasz - folyó és öböl thrákiában. VI. 41.; VII. 58.
Melasz - folyó Thermopülai közelében. VII. 198-199.
Mélész - Szardisz királya. I. 84.
Meliboia - parti város Thesszaliában. VII. 188.
Mélisz - lásd: Malisz
Melissza - korinthoszi nő. III. 50.; V. 92.
Mélosz - a Kükladesz-szigetek
Membliarosz - phoinikiai férfi. IV. 147.
Memnón -Etiópia legendás királya. II. 106.; V. 53-54.; VII. 151.12-14., 97., 99., 112., 114., 119., 150., 153-154., 158., 16.; III. 6., 13-14., 16., 25., 27., 37., 91., 139.
Menarész - spártai férfi, Leutükhidész apja. VI. 65., 71.; VIII. 131.
Mendé -város a Khalkidiké-félszigeten. VII. 123.
Mendész - egyiptomi isten, akit Panna' azonosítottak. II. 42., 46. 
Mendész - város Alsó-Egyiptomban, amely mellett a Nílus egyik torkolatága elfolyt. II. 17., 42., 46., 166.
Menelaosz - Spárta királya, Agamemnón testvére. II. 113., 116., 118119.; V. 94.; VII. 169., 171.
Menelaosz - öböl Küréné mellett. IV. 169.
Ménész (Mén) - a hagyomány szerint Egyiptom legrégibb királya (i. e. 2925 körül). II. 4., 99.
Meniosz - spártai férfi. VI. 71.
Merbalosz - perzsa hajóskapitány. VII. 98.
Mermnadák - ősi lüd nemzetség, amely a Hérakleídák után jutott uralomra (i. e. 680 körül). L 7., 14.
Meroé - város a Nílus mellett, Etiópia fővárosa. II. 29.
Messzambria - város Thrákia partvidékén. IV. 93.; VI. 33.; VII. 108. 
messzapioszok - néptörzs Dél-Italiában. VII. 170.
Messzéné (Messzana) - más néven Zanklé. Város Szicíliában. A mai Messina. VII. 164.
Messzénia - a Peloponnészosz délnyugati vidéke. III. 47.; V. 49.; IX. 35., 64. 
Metapontion - város Dél-Italiában. IV. 15.
Méthümna - város Leszbosz szigetén. I. 151.
Métiokhosz - athéni férfi, Miltiadész fia. VI. 41.
Métrodórosz - prokonnészoszi türannosz. IV. 138.
Midasz - Phrügia királya. I. 14., 35., 45.; VIII. 138.
Miküthosz - rhégioni férfi. VII. 170.
Milétosz - város Ióniában. I. 14-22., 25., 46., 92., 141., 143., 147., 157., 169.; II. 33., 159., 178.; III. 39.; IV. 78., 97., 137-138., 141.; V. 11., 23-24., 28-30., 32-33., 35-38., 49-50., 54., 65., 92., 97-99., 105-106., 120., 124-126.; VI. 1., 5., 7-9., 11., 13., 18-22., 25-26., 28-29., 31., 46., 77., 86.; VII. 8., 10.; VIII. 10.; IX. 97., 99., 104. 
Milón - Krotónból származó híres görög atléta. III. 137.
Miltiadész - athéni férfi, Küpszelosz fia, Kherszonészosz türannosza. VI. 34-38., 103.
Miltiadész - athéni férfi, Kimón fia, nagy szerepe volt a marathóni csatában. IV. 137-138.; VI. 34., 39-41., 103-104., 109-110., 132137., 140.; VII. 107.
milüasziak - a Lükia, Pamphülia és Piszidia közti hegyvidéken lakó nép. I. 173.; III. 90.; VII. 77.
mina - lásd: talanton.
Minóa - város Szicíliában. V. 46.
Minósz - mitikus krétai király. 1.171., 173.; III. 122.; VII. 169-171. 
minüaszok - Boiótiában és Thesszaliában lakó ősi néptörzs. I. 146.; IV. 145-148., 150.
misztérium (müsztérion) - titkos vallásos szertartás.
Mitra - perzsa isten, akit Hérodotosz tévesen Aphroditéval azonosít. I. 131.
Mitradatész - perzsa férfi, Kürosz nevelőapja. I. 110., 121.
Mitrobatész - perzsa férfi, Daszküleion kormányzója. III. 120., 126-127. 
Mnészarkhosz - szamoszi férfi. IV. 95.
Mnésziphilosz - athéni férfi. VIII. 57-58.
Moirisz - Egyiptom egyik mondai királya. II. 13., 101.
Moirisz - tó Egyiptomban. II. 4., 13., 69., 148-149.; III. 91. 
Moloeisz - folyó Plataiainál. IX. 57.
molosszoszok - néptörzs Epeiroszban. I. 146.; VI. 127.
Molpagorasz - milétoszi férfi. V. 30.
Mómemphisz - egyiptomi város a Nílus deltavidékén. II. 163., 169. 
Móphi - hegység Egyiptomban a Nílus forrásvidékén. II. 28. 
moszkhoszok - néptörzs a Fekete-tenger mellett. III. 94.; VII. 78. 
mosszünoikhoszok- néptörzs Arménia és a Fekete-tenger között. III. 94.; VII. 78.
Munükhia - község Attikában. VIII. 76.
Murükhidész - hellészpontoszi férfi. IX. 4-5.
Muszaiosz - a mítoszokban szereplő görög költő, Orpheusz tanítványa vagy fia. VII. 6.; VIII. 96.; IX. 43.
Müekphoritész - egyiptomi tartomány. II. 166.
Mügdonia - vidék Makedóniában. VII. 123-124., 127.
Mükalé - hegyfok Ióniában, Szamosszal szemben. I. 148.; VI. 16.; VII. 80.; IX. 90., 96-101., 104., 107., 114.
Mükéné - város Argoliszban. VII. 202.; IX. 27-28., 31.
Mükerinosz - egyiptomi fáraó (kb. i. e. 2488-2470). II. 129-133., 136. 
Mükonosz - sziget az Égei-tengerben Délosz közelében. VI. 118. 
mükoszok - Perzsiában élő néptörzs. III. 93.; VII. 68.
Mülasza -város Kariában. I. 171.; V. 37., 121.
Mülitta - asszüriai istennő, akit Aphroditével azonosítottak. I. 131., 199.
Mündosz - kikötőváros Kariában. V. 33.
Müriandosz - öböl Kis-Ázsiában. IV. 38.
Mürina - város Müsziában. I. 149.
Mürina - város Lémnosz szigetén. VI. 140.
Mürkinosz - thrák város a Sztrümón mellett. V. 11., 23-24., 124., 126. 
Mürméx - sziklazátony Magnészia és Szkiathosz között. VII. 183. 
Mürón - sziküóni férfi. VI. 126.
Mürszilosz - Kandaulésznak, Szardisz királyának görög neve. I. 7. 
Mürszosz - lüdiai férfi, Kandaulész apja. I. 7.
Mürszosz - lüdiai férfi, Gügész fia. III. 122.; V. 121.
Müsz - európoszi férfi. VIII. 133-135.
Müszia - terület Kis-Ázsia észak-nyugati részén. I. 28., 36., 160., 171.; III. 90.; V. 122.; VI. 28.; VII. 20., 42., 74-75.; VIII. 106.; IX. 32. 
Müszosz - a müsziaiak őse. I. 171.
Mütiléné - város Leszbosz szigetén. I. 160.; II. 135., 178.; III. 13.; IV. 97.; V. 11., 37-38., 94-95.; VI. 5-6.
Müusz - ión város Kariában. I. 142.; V. 36.; VI. 8.

Naparisz - a Duna egyik mellékfolyója. IV. 48.
naszamónok - libüai néptörzs Küréné mellett. II. 32-33.; IV. 172-173., 175., 182., 190.
Nathósz - terület a Nílus deltavidékén. II. 165.
nauarkhosz - tengernagy a spártai haderőben.
naukraria - negyvennyolc kerület Athénban; elöljáróik gondoskodtak róla, hogy a kerület kiállítsa a megfelelő számú és nagyságú hajót. V. 71.
Naukratisz - görög alapítású város Egyiptomban. II. 97., 135., 178-180. 
Nauplia - kikötőváros Argoliszban. VI. 76.
Nausztrophosz - megarai férfi. III. 60.
Naxosz - a Kükladesz-szigetcsoport legnagyobb szigete. I. 64.; V. 28., 30-31., 33-34., 36-37.; VI. 95-96.; VII. 154.; VIII. 46.
Neapolisz - város a Palléné-félszigeten. VII. 123.
Neapolisz - város Egyiptomban. II. 91.
nehézfegyverzetű katona - gyalogos, akinek fegyverzete szíjjal a vállra erősíthető nagy pajzs, bronzsisak és mellvért, lábvért, rövid kard és hosszú gerely volt.
Neileósz - Kodrosz athéni király fia. IX. 97.
Nekósz - egyiptomi király, Pszammétikhosz apja. II. 152.
Nekósz - egyiptomi király, Pszammétikhosz fia. II. 158-159.; IV. 42. 
Néleusz - Pülosz első királya, Poszeidón fia, Nesztór apja. Leszármazottai a Néleidák. V. 65.
Neoklész - athéni férfi, Themisztoklész apja. VII. 143., 173.; VIII. 110. 
Neón - város Phókiszban, a Parnasszosz-hegy közelében. VIII. 32-33. 
Neonteikhosz - aiol város Kis-Ázsiában. I. 149.
Néréiszek - tengeri istennők. II. 50.; VII. 191.
Nészaion - síkság Médiában. III. 106.; VII. 40.; IX. 20.
Nesztór - Homérosznál szereplő hős, Pülosz királya. V. 65. 
Nesztosz - folyó Thrákiában. VII. 109., 126.
Neurisz - a neuroszok lakóhelye. IV. 51.
neuroszok - a szküthák szomszédságában lakó néptörzs. IV. 17., 100., 102., 105., 119., 125.
Nikarandra - dódónai papnő. II. 55.
Nikandrosz - Spárta királya. VIII. 131.
Niké - a győzelem istennője. VIII. 77.
Nikodromosz - aiginai férfi. VI. 88., 90-91.
Nikolaosz - spártai férfi, Bulisz apja. VII. 134.
Nikolaosz - spártai férfi, Bulisz fia. VII. 137.
Nílus - folyó. Az ókorban keletről nyugatra haladva deltáját a következő folyamágak alkották: a péluszioni, a szaiszi, a mendészi, a phatnitokoszi (Hérodotosznál: bukoloszi), a szebennütoszi, a bolbitiszi és a kanóboszi. II. 10-11., 13., 15-22., 24-29., 31-34., 72., 90., 93., 97., 99-100., 113., 124., 127., 138., 149-150., 154-155., 158., 179.; III. 10.; IV. 39., 42., 45., 50., 53.
Ninosz - Asszüria mondabeli királya. I. 7.
Ninosz - Ninivé, Asszüria fővárosa. I. 102-103., 106., 178., 185., 193.; II. 150.
nipszaioszok - thrák néptörzs. IV. 93.
Niszaia - Megara kikötője. I. 59.
Niszürosz - sziget Kósztól délre. VII. 99.
Nitétisz - egyiptomi leány. III. 1., 3.
Nitókrisz - egyiptomi királynő (i. e. 2152 körül). II. 100.
Nitókrisz - Babülon királynője. I. 185-186.
Noész - a Duna egyik mellékfolyója. IV. 49.
Nónakrisz - város Arkadiában. VI. 74.
Nothón - eretriai férfi. VI. 100.
Notion - város Kis-Ázsiában. I. 149.
Nudion - város a Peloponnészosz nyugati részén. IV. 148. 
Nümphodórosz - abdérai férfi. VII. 137.
Nüsza - város Etiópiában, ahova a mítosz szerint a nimfák a gyermek Dionüszoszt a féltékeny Héra haragja elől elrejtették; a várost egyébként a különböző mondák legalább öt helyen képzelik el. II. 146.; 97.

Oarizosz - perzsa férfi. VII. 71.
Oarosz - folyó Szküthiában. IV. 123-124.
Oaszisz - város az egyiptomi Thébai mellett. III. 26.
Oaxosz - város Kréta szigetén. IV. 154.
odomantoszok - thrák törzs Makedóniában. V. 16.; VII. 112. 
odrüszák - thrák néptörzs. IV. 92.
Odüsszeia - Homérosz költeménye. II. 116.; Iv. 29.
Óeroé - az Aszóposz egyik mellékfolyója. IX. 51.
Oia - vidék Aiginában. V. 83.
Oibarész - Dareiosz lovásza. III. 85., 87-88.
Oibarész - Daszküleion perzsa kormányzója. VI. 33.
Oidipusz - Laiosz és Iokaszté	Thébai királya. IV. 149.; V. 60. 
Oinoé - Attika északi része. V. 74.
Oinoné - Aigina régi neve. VIII. 46.
Oinótria - Italia délnyugati része. I. 167.
Oinusszai - szigetek Khiosz és Kis-Ázsia között. I. 165.
Oiobazosz - perzsa férfi, akivel Dareiosz kegyetlenül bánt. IV. 84. 
Oiobazosz - perzsa férfi, Sziromitrész apja. VII. 68.
Oiobazosz- perzsa férfi, Thrákiába menekült, ahol kivégezték. IX. 115., 118-119.
Oiolükosz - spártai férfi; a név jelentése: oisz = birka, lükosz = farkas. 149. 
oiorpata - "férfiölő", az amazónok neve a szkütliáknál. IV. 110. 
Oita - hegység Dél-Thesszaliában. VII. 176., 217.
Oitoszürosz - lásd: Goitoszürosz
Ókenaosz - a nagy világtenger (vagy folyó), amely a görögök elképzelése szerint az egész szárazföldet körülveszi. II. 21., 23.; IV. 8., 36. 
Otamaszadész - szkütha király. IV. 80.
Óküthosz - korinthoszi férfi. VIII. 5., 59.
olbiopolitészek - Borüszthenész (Olbia) milétoszi eredetű lakói. IV. 18. 
Ólén - lükiai férfi. IV. 35.
Ólenosz - tengerparti város Akhaiában. I. 145.
Oliatosz - mülaszai férfi. V. 37.
Olophüxosz - város az Athósz-liegyfokon. VII. 22.
Olorosz - thrák király. VI. 39., 41.
Olümpia - helység Elisz tartományban. VII. 170.; VIII. 134.; IX. 81. 
olümpiai versenyjátékok - az Olümpiában négyévenként megrendezett játékok. Az első játékok évével (i. e. 776) kezdődik a görög időszámítás, az egyes játékok között eltelt négyéves időszakok (olümpiasz) alapján számították az időt. I. 59.; V. 47., 71.; VI. 36., 70., 103., 122., 125-127.; VII. 206.; VIII. 26., 72.; IX. 33.
olümpiénoszok - müsziai népcsoport. VII. 74.
Olümpiodórosz - athéni férfi. IX. 21.
Olümposz - hegy Thesszaliában. I. 56.; VII. 128-129., 172-173. 
Olümposz - hegy Müsziában. I. 36., 43.; VII. 74.
Olünthosz - város a Khalkidiké-félszigeten. VII. 122.; VIII. 127-128. 
ombrikoszok - néptörzs (umberek) Italia középső és északi részén. I. 94.; IV. 49.
Oneaták - néptörzs Sziküónban. V. 68.
Onészilosz - szalamiszi férfi. V. 104-105., 108., 110-115.
Onétész - karüsztoszi férfi. VII. 214.
Onokhónosz - folyó Thesszaliában. VII. 129., 196.
Onomakritosz - athéni férfi. VII. 6.
Onomasztosz - éliszi férfi. VI. 127.
Onuphitész - egyiptomi tartomány. II. 166.
Ophrüneion - város Tróaszban. VII. 43.
Ópisz - város a Tigris folyó mellett. I. 189.
Ópisz - a hüperboreosz törzshöz tartozó asszony. IV. 35.
Opoia - szkütha nő. IV. 78.
Opusz - lásd: Lokrisz.
Orbélosz - hegység Thrákiában. V. 16.
Ordésszosz - a Duna egyik mellékfolyója. IV. 48.
Óreithüia - a mítosz szerint Boreasznak, a megszemélyesített északi szélnek a hitvese. VII. 189.
Oresztész - Agamemnón fia. I. 67-68.
Oresztheion - Oresztész emlékére emelt szentély. IX. 11.
Orgeusz - thaszoszi férfi. VII. 118.
Orgüia (öl) - hosszmérték; általában a sztadion századrésze; az attikai orgüia 1,78 méter.
Órikosz - szkütha király. IV. 78.
Órikosz - kikötő Apollóniában. IX. 93.
Orkhomenosz - város Arkadiában. VII. 202.; IX. 28., 31.
Orkhomenosz - város Boiótiában. I. 146.; VIII. 34.
Orneai - város Argoliszban. VIII. 73.
Oroitész - perzsa férfi, Szardisz kormányzója. III. 120-129., 140. 
Óromedón - kilikiai férfi. VII. 98.
Óróposz - helység Attika északi partján. VI. 101.
Órosz (Hórosz) - Apollónnal azonosított egyiptomi isten. II. 144., 156. 
Orotal - Dionüszosszal azonosított arábiai isten. III. 8.
orphikus szertartások - a hagyomány szerint Orpheusz mitikus költő által alapított vallási szertartások, amelyeken főként Bakkhosz életének egyes részleteit elevenítették meg. II. 62., 81.
Orsziphantosz - spártai férfi. VII. 227.
orthokorübantioszok - méd néptörzs. III. 92.
Oszirisz - Dionüszosszal azonosított egyiptomi isten. II. 42., 144., 156. 
Ossza - hegység Thesszaliában. I. 56.; VII. 128-129., 173.
Otanész - perzsa férfi, Xerxész feleségének, Amésztrisznak apja. VII. 40., 61-62., 82.
Otanész - perzsa hadvezér. V. 25-26., 28., 116., 123.
Otanész - perzsa főember, Pharnaszpész fia. III. 68-72., 76., 80-81., 83-84., 88., 141., 144., 147., 149.; VI. 43.
Otaszpész - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 63.
Othrüadész - spártai férfi. I. 82.
Othrüsz - hegység Thesszaliában. VII. 129.

padaioszok - indiai néptörzs. III. 99.
Pagaszai - város és öböl Magnésziában. VII. 193.
paian - hálaadó vagy győzelmi ének. V. 1.
Paiania - Attika egyik démosza. I. 60.
Paionia - vidék Makedóniától északra, a paión nép lakóhelye. IV. 33., 49.; V. 1-2., 12-17., 23., 98.; VII. 113., 124., 185.; VIII. 115.; IX. 32. 
Paionia - község Attikában. V. 62.
paioplészok - néptörzs Paioniában. V. 15.; VII. 113.
Paiosz - város a Peloponnészoszon. VI. 127.
Paiszosz - város a Hellészpontosz mellett. V. 117.
paitoszok - thrák néptörzs. VII. 110.
Paktólosz - folyó Szardisz mellett. V. 101.
Paktüé - város a Kherszonészoszon. VI. 36.
Paktüész - lüdiai férfi. I. 153-161.
paktüszok - néptörzs Paktüiké területén. III. 93., 102.; IV. 44.; VII. 67-68., 85.
Palé - város Kephalléniában. IX. 28., 31.
Palesztina - a "Szüriai Palesztina" Phoinikia Egyiptomig terjedő partvidéke. Lásd még: Szüria. I. 105.; II. 104., 106; VII. 89.
Pallasz - lásd: Athéna.
Palléné - a Khalkidiké-félsziget legnyugatibb hegyfoka. VII. 123.; VIII. 84., 93., 126., 128-129.; IX. 18.
Pamiszosz - folyó Thesszaliában. VII. 129.
Pammón - szküroszi férfi. VII. 183.
Pamphülia - ország Kis-Ázsiában. I. 28.; III. 90.; VII. 91.; VIII. 68. 
Pamphüloszok - az egyik sziküóni dór phülé neve. V. 68.
Pan - pásztoristen. II. 42., 46., 145-146.; VI. 105-106.
Panaitiosz - ténoszi férfi. VIII. 82.
Panathénaia - az athéniak négyévenként, Hekatombaión (augusztus) hónap 28-án tartott nagy ünnepe. V. 56.
Pandión - Athén mitikus királya. I. 173.; VII. 92.
Pangaion - hegység Makedóniában. V. 16.; VII. 112-113., 115. 
Paniónion - Poszeidón-szentély Mükalé közelében, a Kis-Ázsiában letelepült ión törzsek szövetségének szakrális és politikai központja, az évi összejövetelek (Pannónia) színhelye. I. 141-143., 148., 170.; VI. 7. 810
Panióniosz - khioszi férfi. VIII. 105-106.
Panitész - messzénéi férfi. VI. 52.
pankration - az olümpiai versenyeken is szereplő sportág, amelyben a birkózás és ökölvívás fogásait egyaránt lehetett alkalmazni. 
Panopeisz - város Phókisz és Boiótia határán. VIII. 34-35.
Panormosz - kikötő Milétosz közelében. I. 157.
Pantagnótosz - Polükratész szamoszi türannosz testvére. III. 39. 
Pantaleón - Kroiszosz féltestvére. I. 92.
Pantarész - gelai férfi. VII. 154.
panthialaioszok - perzsa néptörzs. I. 125.
Pantikapész - folyó Szküthiában. IV. 18-19., 47., 54.
pantimathoszok - Perzsia területén élő néptörzs. III. 92.
Pantitész - spártai férfi. VII. 232.
Papiosz - Zeusszal azonos szkütha isten. IV. 59.
Paphlagonia - Kis-Ázsia északi partvidéke. I. 6., 28., 72.; III. 90.; VII. 72-73.
Paphosz - város Küproszon. VII. 195.
Paprémisz - város Egyiptomban. II. 59., 63., 71., 165.; III. 12. 
Paraibatész - spártai férfi. V. 46.
Paralatai - szkütha királyi nemzetség. IV. 6.
Parapotamioi - város Phókiszban. VIII. 33-34.
paraszanga - perzsa hosszmérték, egyenlő harminc sztadionnal (kb. 5,5 kilométer).
parétakoinoszok - méd néptörzs. I. 101.
parikanioszok - a perzsa birodalomban élő néptörzs. III. 92., 94.; VII. 68., 86.
Parion - város a Hellészpontosz mellett. IV. 138.; V. 117.
Parisz - lásd: Alexandrosz.
Parmüsz - Dareiosz felesége. III. 88.; VII. 78.
Parnasszosz - nagy hegy Phókiszban. VIII. 27., 32., 35-37., 39.; IX. 31. 
paróreaták - néptörzs a Peloponnészosz nyugati részén. IV. 148.; VIII. 73.
Parosz - a Kükladesz-szigetek egyike. III. 57.; V. 28-31., 62.; VI. 133-136.; VIII. 67., 112.
Parthenion - hegy Arkadiában. VI. 105.
Partheniosz - folyó Paphlagoniában. II. 104.
parthusok - a Kaszpi-tenger mellett lakó néptörzs. III. 93., 117.; VII. 66. 
paszargadák - perzsa néptörzs. I. 125.; IV. 167.
Pasziklész - athéni férfi. IX. 27.
Pataikosz - akragaszi férfi. VII. 154.
Pataikoszok - apró termetűnek képzelt védőistenek Phoinikiában, akiknek szobrát a hajók orrán szokták elhelyezni. III. 37.
Patara - város Lükiában, nagy Apollón-jósdával. I. 182.
Patarbémisz - egyiptomi férfi. II. 162.
Patiramphész - perzsa férfi, Xerxész kocsihajtója. VII. 40.
Patizeithész - perzsa mágus. III. 61., 63.
Patra (Patreesz) - tengerparti város lakói Akhaiában. I. 145. 
Patumosz - város Arábia határán. II. 158.
Pauszaniasz - spártai hadvezér. IV. 81.; V. 32.; VIII. 3.; IX. 10-13., 21., 28., 45-47., 50., 53-57., 60-62., 64., 72., 76., 78-82., 87-88., 101. (További sorsáról lásd: Thuküdidész, I. 128-133.)
Pauszirisz - egyiptomi férfi. III. 15.
pauszoszok - a Kaszpi-tenger mellett lakó néptörzs. III. 92.
Pédaszosz (Pédasza) - helység Karfában. I. 175-176.; V. 121.; VI. 20.; VIII. 104-105.
Pedieisz - város Phókiszban. VIII. 33.
Peiraieusz - Athén kikötője. VIII. 85.
Peiréné - forrás Korinthoszban. V. 92.
Peirosz - folyó Akhaiában. I. 145.
Peiszisztratosz - püloszi férfi, Nesztór fia, tőle származtatta magát az egyik előkelő athéni család, a Peiszisztratidák. V. 55., 62-65., 70., 76., 90., 93.; VI. 39., 94., 123.; VII. 6.; VIII. 52.
Peiszisztratosz - Athén türannosza. I. 59-64.; V. 55., 65., 71., 91., 94.; VI. 35., 102-103., 107., 121.; VII. 6.
Peithagorasz - Szelinusz türannosza. V. 46.
pékhüsz (könyök) - hosszmérték: Attikában 0,444 méter.
Pelargikon - a mítosz szerint a pelaszgok építette ősi erődítmény Athénban. V. 64.
pelaszgok - Görögország őslakói, a hellének csak később vándoroltak be. I. 56-58., 146.; II. 50-52., 56., 171.; IV. 145.; V. 26., 64.; VI. 136-140.; VII. 42., 94-95.; VIII. 44.
Péleusz - Akhilleusz apja, thesszaliai hérósz. VII. 191.
Pélion - hegység a Magnészia-félszigeten. IV. 179.; VII. 129., 188.; VIII. 8., 12.
Pella - város Makedóniában. VII. 123.
Pelléné - város Akhaiában. I. 145.
Peloponnészosz - nagy félsziget, amelyet az Iszthmosz keskeny földszorosa köt össze Attikával. Hat nagy területe: Argolisz, Akhaia, Élisz, Arkadia, Lakóniké és Messzéné. I. 56., 61., 68., 145.; II. 171.; III. 56., 59., 148.; IV. 77., 161., 179.; V. 42., 74., 76.; VI. 79., 86., 127.; VII. 93-94., 137., 139., 147., 163., 168., 202., 207., 228., 235-236.; VIII. 31., 40., 43-44., 49-50., 57., 60., 65., 68., 70-75., 79., 100-101., 108., 113., 141.; IX. 6., 8-9., 19., 26-27., 39., 50., 73., 106., 114.
peloponnészoszi háború - (i. e. 431-404). A görög-perzsa háborúk után Athén, valamint a Spárta vezetése alatti peloponnészoszi szövetségbe egyesült városállamok között kitört háború, amely Athén vereségével végződött.
Pelopsz - Zeusz unokája, Tantalosz Szipülosz királya. Utódai a Pelopidák, akik közül legismertebb volt Agamemnón és Menelaosz. Xerxész állítása szerint Pelopsz annak idején Phrügiából, a perzsa uralom alatt álló területről vándorolt be Görögországba, így a perzsák elődjének számít. VII. 8., 11., 159.
Péluszion - egyiptomi város a Nílus deltavidékén. Mellette folyt el a Nílus péluszioni ága. II. 15., 17., 30., 107., 141., 154.; III. 10. 
Péneiosz - folyó Thesszaliában. VII. 20., 128-130., 173., 182.
Pénelopé - a mítosz egyik változata szerint Pan isten anyjának neve. II. 145-146.
Penthülosz - paphoszi férfi. VII. 195.
Perdikkasz - Makedónia királya (kb. i. e. 7. sz.). V. 22.; VIII. 137-139. 
Pergamon - Trója fellegvára. VII. 43.
Pergamosz - erőd Thrákiában. VII. 112.
Perialla - papnő Delphoiban. VI. 66.
Periandrosz - Korinthosz türannosza. I. 20., 23-24.; III. 48-53.; V. 92., 95.
Periklész - anyai ágon az Alkmeónidák nezetségéből származó athéni államférfi. VI. 131.
Perilaosz - sziküóni férfi. IX. 103.
Perinthosz - város a Propontisz mellett. IV. 90.; V. 1-2.; VI. 33.; VII. 25.
perioikoszok - Spártában a legyőzött őslakosságnak a város környékén lakó utódai, akiknek meghagyták szabadságát és földjét, de politikai jogokkal nem rendelkeztek. VI. 58.; IX. 11.
Perkalosz - spártai nő. VI. 65.
Perkóté - város a Hellészpontosz mellett. V. 117.
perphereesz - a hüperboreoszok áldozati ajándékait Déloszra vivő férfiak. IV. 33.
perrhaiboszok - néptörzs Thesszaliában. VII. 128., 131-132., 173., 185. 
Perszephoné - Zeusz és Démétér leánya (a Leány, Koré), az Alvilág királyának, Hadésznak felesége. VIII. 65.; IX. 97.
Perszész - Perszeusznak és Andromédának fia, a perzsa nép mitikus őse. VII. 61., 150.
Perszeusz - mitikus hős, Zeusz és Danaé fia. II. 91.; VI. 53-54.; VII. 61., 150.
Perszeusz őrtornya - terület Egyiptomban. II. 15.
Petra - korinthoszi démosz. V. 92.
Phagrész - erőd Pieriában. VII. 112.
Phaidümé - perzsa nő, Otanész leánya. III. 68-69.
Phainipposz - athéni férfi. VI. 121.
Phaléron - kikötő Attikában. V. 63., 81., 85.; VI. 116.; VIII. 66-67., 91-93., 107-108.; IX. 32.
Phanagorasz - karüsztoszi férfi. VII. 214.
Phanész - halikarnasszoszi férfi. III. 4., 11.
Pharandatész - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 79.; IX. 76. 
Pharbaithosz - egyiptomi tartomány. II. 166.
Phareesz - város Akhaiában. I. 145.
Pharnakész - perzsa férfi. II. 1.; III. 2., 68.
Pharnaszpész - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 65.
Pharnazathrész - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 65.
Pharnukhész - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 88.
Phaszélisz - dór város Kis-Ázsiában. II. 178.
Phaszisz - folyó Kolkhiszban. I. 2., 104.; II. 103.; IV. 37-38., 45., 86.; VI. 84.
Phaullosz - krotóni férfi, számtalan futóversenyt nyert, neve mint gyorsfutóé közmondásossá vált. VIII. 47.
Phégeusz - tegeai férfi. IX. 26.
Pheidippidész - athéni férfi. VI. 105-106.
Pheidón - Argosz türannosza. VI. 127.
Phéneosz - város Arkadiában. VI. 74.
Pherendatész - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 67.
Pheretimé - kürénéi nő, III. Battosz király felesége. IV. 162., 165., 167., 200., 202., 205.
Pherón (Pherósz) - Egyiptom egyik mitikus királya. II. 111. 
Phigaha - város Arkadiában. VI. 83.
Philagrosz - eretriai férfi. VI. 101.
Philaiosz - athéni férfi. VI. 35.
Philaón - küroszi férfi. VIII. 11.
Philész - szamoszi férfi. III. 60.
Philipposz - Makedónia királya. VIII. 139.
Philipposz - krotóni férfi. V. 47.
Philisztosz - athéni férfi. IX. 97.
Philitiosz - egyiptomi pásztor. II. 128.
Philoküón - spártai férfi. 1X. 71., 85.
Philokürosz - küproszi férfi. V. 113.
Phla - a Tritónisz-tó egyik szigete. IV. 178.
Phlegra - Palléné régi neve. VII. 123.
Phliusz - város Argoliszban. VII. 202.; VIII. 72.; IX. 28., 31., 69., 85. 
Phoibosz - lásd: Apollón.
Phoinikia - Szüria partvidéke. I. 1., 105., 143., 194.; II. 32., 44., 49., 54., 56., 79., 104., 112.; III. 5-6., 9., 37., 91., 107., 136.; IV. 38-39., 42., 45., 147., 192., 197.; V. 46., 57-58., 108-109., 112.; VI. 3., 6., 14., 17., 25., 28., 33-34., 41., 47., 104., 118.; VII. 23., 25., 34., 44., 89-90., 96., 165., 167.; VIII. 38., 85., 90., 97., 100., 118-119., 121.; IX. 96. 
Phoinix - folyó Thermopülai közelében. VII. 176., 200.
Phókaia - kikötőváros Lüdiában. I. 80., 142., 152., 163-168.; II. 106., 178.; IV. 138.; VI. 8., 11., 17.
Phókisz - vidék Észak-Görögországban. I. 46., 146.; VI. 34.; VII. 176., 203., 207., 212., 215., 217-218.; VIII. 27-35., 134.; IX. 17-18., 31., 66., 89.
Phormosz - athéni férfi. VII. 182.
Phraortész - méd férfi. I. 96.
Phraortész - méd király. I. 73., 102-103.
Phrataguné - perzsa nő, Dareiosz egyik felesége. VII. 224.
Phrikónisz - Kümé város neve Müsziában. I. 149.
Phrixai -város a Peloponnészosz nyugati részén. IV. 148.
Phrixosz - Athamasz fia. VII. 197. Lásd még: Hellé.
Phronimé - krétai nő. IV. 154-155.
Phrügia - tartomány Kis-Ázsia nyugati részén. I. 14., 28., 35., 72.; II. 2.; III. 90., 127.; V. 49., 52., 98.; VII. 8., 11., 26., 30-31., 73.; VIII. 136.; IX. 32.
Phrünikhosz - athéni tragédiaíró. VI. 21.
Phrünón - thébai férfi. IX. 16.
Phthiosz - mitikus személy, Akhaiosz fia. II. 98.
Phthiótisz - vidék és város Thesszaliában. I. 56.; VII. 132. Lásd még: Akhaia.
Phüa - athéni nő. I. 60.
Phülakosz - Delphoiban tisztelt hérósz. VIII. 39.
Phülakosz - szamoszi hajóskapitány. VIII. 85.
phülarkhosz - a phülé elöljárója.
phülé - régebben rokonokból, nemzetségekből álló társadalmi osztály neve a görögöknél. A Szolón előtti időkben Athénban négy phülé volt, ezek egyenként három-három phratriá-ra (rokoni közösségre) voltak felosztva, s később egy-egy phratriához harminc nemzetség (gcnosz) tartozott. Kleiszthenész az országot három területre osztotta: a fővárosra, a belföldre és a tengermellékre. Mindegyik terület tíz részből állt, s a phüléket sorshúzás útján a három nagy kerületből kisorsolt trittüszekből szervezték meg. A démosz jelentése itt "község". Kleiszthenész korában Athénban százhetvennégy démosz volt. Spártában három phülé volt, mely huszonhét patriára oszlott, de ezek mellett szerveztek területi alapon még öt óbét.
Phüllisz - Thrákiában a Sztrümón egyik mellékfolyója. VII. 113. 
Pieria - vidék Makedóniában. IV. 195.; VII. 112., 131., 177., 185. 
Pigrész - kariai férfi. VII. 98.
Pigrész - paioniai férfi. V. 12.
Pilórosz - város az Athósz-félsziget mellett. VII. 122.
Pindarosz - görög költő (kb. i. e. 522-442). III. 38.
Pindosz - város és hegység Thesszaliában. I. 56.; VII. 129.; VIII. 43., 93. 
Pisza - város Éliszben. II. 7.
Pisztürosz - város Thrákiában. VII. 109.
Pitané - város Müsziában. I. 149.
Pitané - Spárta egyik önálló városnegyede. III. 55.; IX. 53.
Pittakosz - mütilénéi férfi, a hét bölcs egyike. I. 27.
Pixódarosz - férfi a kariai Kindüából. V. 118.
Plakia - város a Hellészpontosz mellett. I. 57.
Plataiai - város Boiótiában. VI. 108., 111., 113.; VII. 132., 231., 233.; VIII. 1., 44., 50., 66., 126.; IX. 7., 15-16., 25., 28., 30-31., 35-36., 38-39., 41., 51-52., 61., 65., 72., 76., 78., 81., 83., 85-86., 88-90., 100-101.
Platea - sziget Libüa mellett. IV. 151-153., 156., 169.
Pleisztarkhosz - spártai király. IX. 10.
Pleisztórosz - thrák isten. IX. 119.
plethron - attikai hosszmérték: száz láb (29,6 méter) és területmérték: amennyit egy igával egy nap alatt fel lehet szántani (876 négyzetméter).
Plinthinétész - öböl Egyiptom mellett. II. 6.
Plünosz - libüai kikötő. IV. 168.
Pógón - Troizén kikötője. VIII. 42.
Poikilész - phoinikiai férfi. IV. 147.
polemarkhosz - magas rangú tisztviselő, rendszerint hadvezér. 
Poliadész - spártai férfi. IX. 53.
Poliasz - Athéné mellékneve. V. 82.
Polikhné - helység Khiosz szigetén. VI. 26.
Polikhné - krétai helység. VII. 170.
Polüasz - antikürai férfi. VIII. 21.
Polübosz - Sziküón egyik régi királya. V. 67.
Polüdamma - egyiptomi nő. II. 116.
Polüdektész - spártai király. VIII. 131.
Polüdórosz - thébai férfi, Kadmosz fia. V. 59.
Polüdórosz - Spárta egyik királya. VII. 204.
Polükratész - Szamosz türannosza (kb. i. e. 538-522.). II. 182.; III. 39-46., 54., 56-57., 120-126., 128., 131-132., 139-142.
Polükritosz - aiginai férfi, Kriosz apja. VI. 50., 73.
Polükritosz - aiginai férfi, Kriosz fia. VIII. 92-93.
Polümnésztosz - thérai férfi, I. Battosz király apja. IV. 150., 155. 
Polüneikész - thébai férfi, Oidipusz fia. IV. 147.; VI. 52.; IX. 27.
pontikon - egy vadcseresznyefajta (pruttus padus).
Pontosz - a Fekete-tenger, illetve az ettól délre eső vidék. IV. 8., 10., 24., 38., 46., 81., 85-87., 89., 95., 99.; VI, 5., 26.; VII. 36., 55., 95., 147. 
Porata (Pürétosz) - a Duna egyik mellékfolyója. IV. 48.
Poszeidéion - város Szüria és Kilikia határán. III. 91.
Poszeidéion - város Thrákiában. VII. 115.
Poszeidón - Zeusz testvére, a tenger istene, a különböző helyeken különböző melléknévvel tisztelték. I. 148.; II. 43., 50.; IV. 59., 180., 188.; VII. 129., 192-193.; VIII. 55., 123., 129.; IX. 81.
Poszeidónia - város Italia nyugati partján. Paestum. I. 167. 
Poszeidóniosz - spártai harcos. IX 71., 85.
Poteidaia - város a Palléné-félszigeten. VII. 123.; VIII. 126-129.; IX. 28., 31.
Praiszosz - krétai helység. VII. 170-171.
Prasziasz-tó - tó Paioniában. V. 15-17.
Praxilaosz - halikarnasszoszi férfi. IX. 107.
Préxaszpész - perzsa férfi. III. 30., 34-35., 62-66., 74-76., 78. 
Préxaszpész - Aszpathinész fia, perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 97. 
Préxinosz - troizéni hajóskapitány. VII. 180.
Priamosz - Trója királya. I. 3-4.; II. 120.; VII. 43.
Priéné - ión város Karfában. I. 15., 142., 161.; VI. 8.
Prinétadész - spártai férfi. V. 41.
Proklész - spártai király. IV. 147.; VI. 52.; VIII. 131.
Proklész - Epidaurosz türannosza. III. 50-52.
Prokonnészosz - város a Propontisz mellett. IV. 13-15., 138.; VI. 33. 
Promeneia - dódónai papnő. II. 5.
Prométheusz - titán, aki az emberek számára lehozta az Olümposzról a tüzet. IV. 45.
Propontisz - a Márvány-tenger régi neve. IV. 85.; V. 122.
Propülaia - az athéni fellegvár díszes bejárata. V. 77.
Proszópitisz - sziget a Nílus deltavidékén. II. 41., 165.
Próteszilaosz - az első görög, aki elesett a trójai háborúban. VII. 33.; IX. 116., 120.
Próteusz - Egyiptom egyik királya. II. 112-116., 118., 121.
Prótothüész - szkütha király. I. 103.
prütaneion - tanácsház, ahol a várost vezető hivatalnokok dolgoztak.
Prütanisz - spártai király. I. 103.
Pszamménitosz - Egyiptom királya. III. 10., 14-15.
Pszammétikhosz - egyiptomi király. I. 105.; II. 2., 28., 30., 151-155., 157-158., 161.
Pszammétikhosz - egyiptomi férfi. VII. 7.
Pszammisz (II. Pszammétikhosz) - Egyiptom királya. II. 159-161. 
pszülloszok - Libüában élő néptörzs. IV. 173.
Pszüttaleia - sziget Szalamisz és Attika között. VIII. 76., 95. 
Pteria - terület Szüriában. I. 76., 79.
Ptóion - Apollón szentélye Thébai mellett, Boiótiában, ahol az istent Ptoósz néven tisztelték. VIII. 135.
pügón - hosszmérték, 0,37 méter.
pülagorosz - az amphiktüoniák thermopülainál, illetve Delphoiban tartott gyűlésein egy-egy állam képviselője. VII. 213-214. 
Pülai - Thermopülai. VII. 201., 213.
Pülosz - város Messzéniában, a hagyomány szerint itt uralkodott Nesztór. VII. 168.
Pülosz - város Éliszben. I. 147.; V. 65.; IX. 34.
Püréné - Hérodotosz szerint város Nyugat-Európában. II. 33. 
Pürgosz - város Nyugat-Görögországban. IV. 148.
Püthagorasz - (kb. i. e. 570-480.). Szamoszon született görög bölcs, aki a lélekvándorlás tanát hirdette. II. 81.; IV. 95-96.
Püthagorasz - milétoszi férfi. V. 126.
Pütheasz - aiginai férfi, Iszkhenoosz fia. VII. 81.; VIII. 92.
Pütheasz - aiginai férfi, Lampón apja. IX. 78.
Püthermosz - phókaiai férfi. I. 152.
Püthész - abdérai férfi. VII. 137.
Püthia -a delphoi Apollón Püthiosz templomában szolgáló jósnő. I. 13., 19., 47-48., 55., 65-67., 85., 91., 167., 174.; III. 57-58.; IV. 15., 150-151., 155-157., 159., 161., 163-164.; V. 43., 63., 67., 79., 82., 90., 92.; VI. 34., 36., 52., 66., 75., 77., 86., 123., 135., 139.; VII. 140-142., 148., 169., 171., 220.; VIII. 51.; IX. 33.
Püthiosz - lüdiai férfi. VII. 27-28., 38-39.
püthioszok - négy királyi megbízott Spártában, akiknek az volt a feladata, hogy tartsanak állandó kapcsolatot Spárta és a delphoi jósda között. VI. 57.
Püthó - Delphoi egyik neve. I. 54.
Püthogenész - zankléi férfi. VI. 23.
püthói versenyek - a minden olümpiasz harmadik évében Delphoiban rendezett versenyjátékok.

Rhampszinitosz - Egyiptom egyik királya. II. 121-122., 124.
Rhégion - város Dél-Italiában. I. 166-167.; VI. 23.; VII. 165., 170-171. 
Rhénaia - sziget Délosz közelében. VI. 97.
Rhodopé - hegység Thrákiában. IV. 49.; VIII. 116.
Rhodópisz - híres hetaira az i. e. 6. században. II. 134-135.
Rhodosz - nagy görög sziget. I. 174.; II. 178.; VII. 153.
Rhoikosz - szamoszi férfi. III. 60.
Rhoition - város Tróaszban. VII. 43.
Rhüpesz - város Akhaiában. I. 145.

Sötét Sziklák (Küaneai petrai) - a mondában szereplő Szümplegadeszszirtek a Fekete-tenger bejáratánál, amelyek összecsapódva szétmorzsolták a közöttük áthaladó hajókat. IV. 85., 89.
Spárta - Lásd: Lakedaimón.
Szabakósz -etiópiai király (i. e. 715-701), aki elfoglalta Egyiptomot. II. 137., 139., 152.
Szabüllosz - gelai férfi. VII. 154.
Szadüattész - Lüdia királya. I. 16., 18., 73.
szagartioszok - perzsa néptörzs. I. 125.; III. 93.; VII. 85.
Szaisz - város és terület a Nílus deltavidékén. II. 17., 28., 59., 62., 130., 152., 163., 165., 169-170., 172., 175-176.; III. 16.
szakák - Perzsia területén élő néptörzs. I. 153.; III. 93.; VI. 113.; VII. 9., 64., 95., 184.; VIII. 113.; IX. 31., 71., 113.
Szalamisz - sziget Attika és Megara közelében. I. e. 480-ban itt győzte le a görög hajóhad a perzsákat. VII. 90., 141-143., 166., 168.; VIII. 11., 40-42., 44., 46., 49., 51., 56-57., 60., 64-65., 70., 74., 76., 78., 82., 86., 89-90., 94-97., 121-122., 124., 126., 130.; 1X. 3-6., 19.
Szalamisz - város Küprosz szigetén. IV. 162.; v. 104., 108., 110., 113., 115.; VIII. 11.
Szalé - város Szamothraké szigetén. VII. 59.
Szalmoxisz (Zalmoxisz )- geta isten. IV. 94-96.
Szalmüdésszosz - vidék Thrákiában. IV. 93.
Szamiosz - spártai férfi. III. 55.
Szamosz - sziget Kis-Ázsia nyugati partjainál. I. 70., 142., 148.; II. 134-135., 148., 168., 178., 182.; III. 26., 39-41., 43-49., 54-60., 120-123., 125., 128., 131., 139-140., 142-150.; IV. 43., 87-88., 95., 138., 152., 162-164.; V. 27., 99., 112-113., 123.; VI. 8., 13-14., 22-23., 25., 95.; VII. 164.; VIII. 85., 130., 132.; IX. 90-92., 96., 99., 103., 106.
Szamothraké - sziget Thrákia partjai előtt. II. 51.; VI. 47.; VII. 59., 108.; VIII. 90.
Szanakharibosz - asszür király (i. e. 704-681), aki elfoglalta Babülónt. II. 141.
Szandanisz - lüdiai férfi. I. 71.
Szandókész - perzsa férfi. VII. 194., 196.
Szané - város az Athósz-félszigeten. VII. 22-23., 123.
szapaioszok - thrákiai néptörzs. VII. 110.
Szapphó - (i. e. 600 körül) görög költőnő. II. 135.
szarangák - Perzsiában lakó néptörzs. III. 93., 117.; VII. 67. 
Szardanapallosz - Asszüria királya (i. e. 668-631.). II. 150.
Szardínia - sziget. I. 166., 170.; II. 105.; V. 106., 124.; VI. 2., VII. 165. 
Szardisz - Lüdia fővárosa. I. 7., 15., 22., 27., 35., 43., 47-48., 69-70., 73., 77-80., 84., 86., 91., 141., 152-157.; II. 106.; III. 5., 48-49., 120., 126., 128-129.; IV. 45.; V. 11-13., 23-25., 31., 52-54., 73., 96., 99-103., 105-106., 108., 116., 122.; VI. 1., 4-5., 30., 42., 101., 125.; VII. 1., 8., 112., 26., 31-32., 37., 41., 43., 57., 88., 145-146.; VIII. 105-106., 117.; IX. 3., 107.
Szarpédón - Zeusz és Európa fia, Lükia mitikus királya. I. 173. 
Szarpédonia - hegyfok Thrákiában. VII. 58.
Szané - város Makedóniában, a Szithónia-félszigeten. VII. 122. 
szaszpeirok - Kolkhisz és Média között lakó néptörzs. I. 104., 110.; III. 94.; IV. 37., 40.; VII. 79.
Szataszpész - perzsa vezér. IV. 43.
szatrák - thrák néptörzs. VII. 110-112.
szattagüdák - néptörzs Perzsiában a mai Afganisztán területén. III. 91. 
Szauliosz - szkütha király. IV. 76.
szauromaták (szarmaták) - iráni eredetű lovas nomád nép. IV. 21., 57., 102., 110., 116-117., 119-120., 122-123., 128., 136.
Száz sziget - lásd: Hekatonnészoi.
Szebennütosz - terület a Nílus deltavidékén; itt folyt el a Nílus szebennütoszi ága. II. 17., 155., 166.
Szeléné - a Hold istennője. I. 131.; II. 47.; IV. 188.; VII. 37. 
Szelinusz - város Szicíliában. V. 46.
Szélümbria - város a Hellészpontosz mellett. VI. 33.
Szemelé - Kadmosz leánya, Dionüszosz anyja. II. 145-146. 
Szemiramisz - Babülón királynője. I. 184.; III. 155.
Szépeia - hely Tirünsz közelében. VI. 77.
Szépiasz - hegyfok és város Magnésziában. VII. 183., 186., 188., 190191., 195.; VIII. 66.
Szép Part (Kalé akté) - város Szicíliában. VI. 22-23.
Szerbónisz - mocsaras vidék Egyiptomban. II. 6.; III. 5.
Szeriphosz - a Kükladesz-szigetek egyike. VIII. 46., 48.
Szermülé - város a Khalkidiké-félszigeten. VII. 122.
Szerrheion - hegyfok Thrákiában. VII. 59.
Szeszósztrisz - három egyiptomi uralkodó neve. II. 102-104., 106-107., 110-111., 137.
Szésztosz - város a Hellészpontosz mellett. IV. 143.; VII. 33., 78.; IX. 114-116., 119.
Széthosz - egyiptomi uralkodó (kb. i. e. 1305-1290.). II. 141.
szézám (sesamum indicum) - lágy szárú növény, magjából kellemes ízű olajat préselnek.
Szicília - sziget, a Görögországból bevándoroltakat szikeliótasz névvel jelölték. I. 24.; V. 43., 46., 146.; VI. 17., 22-24.; VII. 145., 153., 156-157., 163-168., 170., 205.; VIII. 3.
Szidón - phoinikiai város. II. 116., 161.; III. 136.; VII. 44., 96 98-100., 128.; VIII. 67-68., 92.
Szigeion - város Tróaszban. IV. 38.; V. 65., 91., 94-95.
szigünnák - a Dunától északra lakó néptörzs. V. 9.
Szikania - Szicília régi neve. VII. 170.
Szikasz - lükiai férfi. VII. 98.
Szikinnosz - Themisztoklész szolgája. VIII. 75., 110.
Sziküón -város a Peloponnészosz északi partján. I. 145.; V. 67-68.; VI. 92., 126., 129., 131.; VIII. 1., 43., 72.; IX. 28., 31., 102-103., 105. 
Szilénosz - erdei isten. VIII. 138.
szilphion - erős illatú növény.
Szimónidész - görög költő (kb. i. e. 556-467.). V. 102.; VII. 228. 
Szindosz - város a Therma-öböl mellett. VII. 123.
szindoszok - a Boszporosz mellett élő néptörzs. IV. 28., 86. 
Szingosz - város az Athósz-félsziget közelében. VII. 122.
Szinópé - város Paphlagoniában. I. 76.; II. 34.; IV. 12.
Sziphnosz - a Kükladesz-szigetek egyike. III. 57-58.; VIII. 46., 48. 
sziriopaiónok - paioniai néptörzs. V. 15.
Szirisz - város Italiában. VI. 127.; VIII. 62.
Szirisz - város Paioniában. VIII. 115.
Sziromitrész - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 68., 79.
Szirómosz - küproszi férfi. V. 104.
Szirómosz - türoszi férfi. VII. 98.
Sziszamnész - perzsa bíró. V. 25.
Sziszamnész - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 66.
Sziszimakész - perzsa hadvezér. V. 121.
Szitalkész - thrák király. IV. 80.; VII. 137.
Szithónia - a Khalkidiké-félsziget középső nyúlványa. VII. 122. 
Sziuph - város Egyiptomban. II. 172.
Szkaiosz - thébai férfi. V. 60.
Szkarnandrónümosz - mütilénéi férfi. II. 135.
Szkamandrosz - folyó Tróaszban. V. 65.; VII. 43.
Szkapté Hülé - vidék Thaszosznál. VI. 46.
szkeiróni út - Korinthoszba vezető út; egy Szkeirón nevű rablóról nevezték el, akit Thészeusz megölt. VIII. 71.
szkhoinosz - hosszmérték, harminc vagy hatvan sztadion.
Szkiathosz - sziget Euboia mellett. VII. 176., 179., 183.; VIII. 7., 92. 
Szkidrosz - város Italiában. VI. 21.
Szkióné - város a Palléné-félszigeten. VII. 123.; VIII. 8., 128. 
Szkiosz - a Duna egyik mellékfolyója. IV. 49.
Szkitón - Démokédész szolgája. III. 130.
Szkolopoeisz - helység Mükalé közelében. IX. 97.
Szkólosz - vidék Thébai mellett. IX. 15.
szkolotosz - a szküthák régi neve. IV. 6.
Szkopadok - thesszaliai nezetség. VI. 127.
Szkópaszisz - szkütha király. IV. 120., 128.
Szkülaké - város a Hellészpontosz mellett. I. 57.
Szkülax - a karfai tengerparton lévő Karüandából származó férfi. IV. 44.
Szkülax - mündoszi férfi. V. 33.
Szkülész - szkütha király. IV. 76., 78-80.
Szkülliész - szkiónéi férfi. VIII. 8.
szkürmiadészok - thrák néptörzs. IV. 93.
Szkürosz - sziget az Égei-tengerben. VII. 183.
Szküthész - Héraklész egyik fia. IV. 10.
Szküthész - Zanklé türannosza. VI. 23-24.; VII. 163.
Szküthia - az eurázsiai szteppeken lakó, iráni nyelveket beszélő nomád népek település-területe. Törzsszövetségben éltek, az i. e. 6. században legyőzték Dareioszt. Igazi, szervezett államot később, a mai Krím félsziget északi részén és a Dnyeper alsó folyása mellett alkottak. I. 15., 73., 103-106., 130., 201., 215-216.; II. 22., 103., 110., 167.; III. 134.; IV. 1-142.; V. 24., 27.; VI. 40-41., 84.; VII. 10., 18., 20., 52., 59., 64.
Szmerdisz - Kürosz fia. III. 30., 32., 61-69., 71., 74-75., 88.; VII. 78. 
Szmerdisz - az ál-Szmerdisz, Gaumata mágus. III. 61-80., 88., 118., 126., 140., 150., 153.; IV. 132.
Szmerdomenész - hadvezér Xerxész seregében. VII. 82., 121. 
Szmila - város a Therma-öböl mellett. VII. 123.
Szmindüridész - szübariszi férfi. VI. 127.
Szmürna - város Kis-Ázsia nyugati partján. I. 14., 16., 94., 143., 149-150.; II. 106.
szogdok - a perzsa birodalomban élő néptörzs. III. 93.; VII. 66. 
Szoloeisz - hegyfok Libüában. II. 32.; IV. 43.
Szoloi - város Küprosz szigetén. V. 110., 113., 115.
Szolón - (kb. i. e. 640-560.) athéni államférfi, a hét bölcs egyike. I. 29-34., 86.; II. 177.; V. 113.
szolümoszok - ősi néptörzs Lükiábau. I. 173.
Szóphanész - athéni férfi. VI. 92. IX. 73-75.
Szósziklész - korinthoszi férfi. V. 92-93.
Szószimenész - ténoszi férfi. VIII. 82.
Szósztratosz - aiginai férfi. IV. 152.
Szpakó - méd nő, Kürosz nevelőanyja. I. 110.
Szpargapeithész - az agathürszoszok királya. IV. 78.
Szpargapeithész - szkütha király. IV. 76.
Szpargapiszész - tomürisznak, a masszageták királynőjének fia. I. 211., 213.
Szperkheiosz - folyó Észak-Görögországban. VII. 198., 228. 
Szperthiasz - spártai férfi. VII. 134., 137.
Szphendalé - község Attikában. IX. 15.
szpithamé - attikai hosszmérték: 2,22 méter.
sztadion - hosszmérték. Általában: 178,85 méter.
Sztageirosz - város a Khalkidiké-félszigeten. VII. 115.
sztatér - görög mérték- és pénzegység (rendszerint két drakhmát ér). 
Sztentórisz-tó - tó Thrákiában. VII. 58.
Sztenüklérosz - helység Messzéniában. IX. 64.
Sztészagorasz - Miltiadész nagyapja. VI. 34., 103.
Sztészagorasz - Kimón fia, Miltiadész unokaöccse. VI. 34., 38-39., 103. 
Sztészénor - a küproszi Kurion királya. V. 113.
Sztészilaósz - athéni hadvezér. VI. 114.
Sztrattisz - Khiosz türannosza. IV. 138.; VIII. 132.
szturkhatok - méd néptörzs. I. 101.
Sztrümé - város Thrákiában. VII. 108-109.
Sztrümón - folyó Thrákiában. I. 64.; V. 1., 13., 23., 98.; VII. 24-25., 75., 107., 113-115.; VIII. 115., 118., 120.
sztrümónioszok - thrák nép Kis-Ázsiában. VII. 75.
Sztümphalosz - tó Arkadiában. VI. 76.
Sztüra - helység Euboiában. VI. 107.; VIII. 1., 46.; IX. 28., 31.
sztürax - gumitartalmú cserje, ami elégetve átható szagot árasztott, s füstjének gyógyító hatást tulajdonítottak.
Sztüx - folyó Arkadiában. VI. 74.
Szunion - hegyfok Attikában. IV. 9..; VI. 87., 90., 115.; VIII. 121. 
Szusza - Perzsia fővárosa. I. 188.; III. 30., 64-65., 70., 91., 129., 132., 140.; IV. 83., 85., 91.; V. 24-25., 30., 32., 35., 49., 52., 54., 107.; VI. 1., 20., 30., 119.; VII. 3., 6., 53., 135-136., 151-152., 239.; VIII. 54., 99.; IX. 108. 824	825
Szüagrosz - spártai férfi. VII. 153., 159-160.
Szübarisz - város Dél-Italiában. V. 44-45., 47.; VI. 21., 127. 
Szüéné - város a Nílus forrásvidékén (Asszuan). II. 28.
Szüennészisz - Kilikia királya. I. 74.; V. 118.
Szüennészisz - kilikiai tiszt Xerxész hadseregében. VII. 98. 
Szüliszi-síkság - terület Thrákiában. VII. 115.
Szüloszón - Polükratész szamoszi türannosz testvére. III. 39., 139-141., 144., 147., 149.; VI. 13., 25.
Szümé - sziget Rhodosz közelében. I. 174.
Szürakuszai - város Szicíliában. III. 125.; VII. 154-159., 161., 166. 
Szürgisz - folyó Szküthiában. IV. 123.
Szüria - lásd szüroszok és szürioszok
szürioszok - Kappadókia lakói: I. 6., 72., 76.; II. 104.; III. 90.; V. 49.; VII. 63., 72.
szüroszok - a Földközi-tenger keleti partvidékének lakói. II. 12., 20., 104., 116., 158-159.; III. 5., 62., 64., 91.; VII. 89.
szürinx - növekvő hosszúságú nádszálakból készített pásztorsíp. 
Szürtisz - öböl a libüai tengerparton. II. 32., 150.; IV. 169., 173.

Tabalosz - perzsa férfi, Szardisz kormányzója. I. 153-154., 161.
Tabiti - szkütha istennő, akit Hérodotosz a görög Hesztiával azonosít. IV. 59.
Taigetosz (Taügetosz) - lakópiai hegység. IV. 145-148.
Tainaron - hegyfok Lakóniában. I. 23-24.; VII. 168.
Takhompszó - sziget a Níluson Elephantiné és Meroé között. II. 29.
talanton - súly- és pénzegység, huszonhat-harminchat kilogramm nemesfém súlyának megfelelő pénzérték. A Szolón-féle talanton súlya kb. huszonhat kilogramm volt. Értéke változott. Általában egy talanton= hatvan mina, egy mina=száz drakhma, egy drakhma= hat obolosz.
Talaosz - argoszi férfi, Adrasztosz apja. V. 67.
Talthübiosz - a mítosz szerint Agamemnón hírnöke (Iliasz, I. 320.). Utódai, a Talthübiadák örökölték a hírnöki kiváltságot. VII. 134., 137. 
Tanagra - város Boiótiában. V. 55., 79.; IX. 15., 35., 43.
Tanaisz - folyó Szküthiában (a Don). IV. 20-21., 45., 47., 57., 100., 115-116., 120., 122-123.
Tanisz - tartomány Egyiptomban. II. 166.
Tarasz (Tarentum) - város Dél-Italiában. I. 24.; III. 136., 138.; IV. 99.; VII. 170-171.
Targitaosz - szkütha király. IV. 5., 7.
Tarikhéia - kikötő a Nílus deltájában. II. 113.
Tartésszosz - város és folyó a Pireneusi-félsziget déli részén. I. 163.; IV. 152., 192.
Taukheira - város Libüában. IV. 171.
tauroszok - a Taurisz vagy Tauriké nevű vidéken lakó thrák néptörzs. IV. 3., 20., 99-103., 119.
Taxakisz - szkütha király. IV. 120.
Tearosz - folyó Thrákiában. IV. 89-91.
Teaszpisz - perzsa férfi. IV. 43.; VII. 79.; IX. 76.
Tegea - város Arkadiában. I. 65-68.; VI. 72., 105.; VII. 170., 202.; VIII. 124.; IX. 9., 26-28., 31., 35., 37., 54., 56., 59-62., 70-71., 85. 
Teiszandrosz - athéni férfi, Hippokleidész apja. VI. 127-129. 
Teiszandrosz - athéni férfi, Iszagorasz apja. V. 66.
Teisziasz - paroszi férfi. VI. 133.
Teiszpész - Akhaimenész	Elam királya. Hérodotosz szerint Kürosz ősei között két ilyen nevű király is volt. VII. 11.
Telamón - Szalamiszban tisztelt hérósz. VIII. 64.
téleboák - ősi néptörzs Akarnaniában. V. 59.
Téleklész - szamoszi férfi. III. 41.
Téleklosz - spártai király (kb. a 9. században). VII. 204.
Télemakhosz - Odüsszeusz fia Homérosz Odüsszeiájában. II. 116. 
Teleszarkhosz - szamoszi férfi. III. 143.
Télinész - a szicíliai Gelában egy papi nemzetség megalapítója. VII. 153-154.
Telliadák - papi nemzetség Éliszben. IX. 37.
Telliasz - éliszi jós. VIII. 27.
Tellosz - athéni férfi. I. 30-31.
Telmésszosz - város Lükiában; lakói jóslással foglalkoztak. I. 78., 84. 
Télosz - sziget Rhodosz mellett. VII. 153.
Télüsz - Szübarisz türannosza. V. 44., 47.
Temenosz - terület Eretriában. VI. 101.
Témenosz - a mítosz szerint a Hérakleidák nemzetségéből származó hérósz, a Témenidák makedóniai uralkodóházának megalapítója. VIII. 137-138.
Témnosz - ión város. I. 149.
Tempé - a Péneiosz folyó völgye Thesszaliában. VII. 173.
Tenedosz - sziget Tróasz mellett. I. 151.; VI. 31., 41.
Ténosz - a Kükladesz-szigetek egyike. IV. 33.; VI. 97.; VIII. 66., 82-83. 
tenyér (palaiszté) - attikai hosszmérték (az emberi kéz négy összeszorított ujja), kb. nyolcvan milliméter.
Teósz - város Lüdiában. I. 142., 168., 170.; II. 178.; VI. 8.
Térész - thrák király. IV. 80.; VII. 137.
Térillosz - Himera türannosza. VII. 165.
Termera - dór város Karfában. V. 37.
termila - Lükia lakóinak korábbi neve. I. 173.; VII. 92.
Tethrónion - város Phókiszban. VIII. 33.
Tetramnésztosz - szidóni tiszt Xerxész seregében. VII. 98.
teukroszok - lásd: Trója.
Teuthrania - terület Müsziában. II. 10.
Thagmimaszadasz - thrák isten, akit Poszeidónnal azonosítottak. IV. 59. 
Thalész - (kb. i. e. 639-546) milétoszi filozófus, a hét bölcs egyike. I. 74-75., 170.
thamanaioszok - néptörzs Perzsia területén. III. 93., 117.
Thamasziosz - perzsa férfi. VII. 194.
Thannürasz - libüai férfi. III. 15.
Thaszosz - sziget az Egei-tengerben a thrák tengerpart mellett. II. 44.; VI. 28., 44., 46., 48.; VII. 108., 118.
Thaszosz - phoinikai férfi. VI. 47.
Theaszidész - spártai férfi. VI. 85.
Thébai - város Egyiptomban. I. 182.; II. 3-4., 9., 15., 28., 42., 54-57., 69., 74., 91., 143., 166.; III. 10., 25-27.; IV. 181.
Thébai - város Boiótiában. I. 52., 61., 92.; V. 59., 67., 79-81., 89.; VI. 87., 108., 118.; VII. 132., 202., 205., 222., 225., 233.; VIII. 50., 134-135.; IX 2-3., 13., 15-17., 27., 38., 40-41., 58., 65-67., 69., 86-88.
Thébai Zeusz - Ammón egyiptomi főisten. Lásd még: Zeusz. I. 182.; II. 42., 54., 56., 74., 83., 143.; IV. 181.
Thébé - a mítosz szerint Aszóposz folyamisten leánya. V. 80. 
Thébé - síkság Müsziában. VII. 42.
Themisz - az igazság istennője. II. 50.
Themiszküra - város a Fekete-tenger mellett. IV. 86.
Themiszón - thérai kereskedő. IV. 154.
Themisztoklész - athéni államférfi (i. e. kb. 524-450.). Döntő szerepe volt a szalamiszi győzelemben. Később száműzték, s Perzsiában halt meg (lásd: Thuküdidész, I. 135-138.). VII. 143-144., 173.; VIII. 4-5., 19., 22-23., 56-63., 75., 79-80., 83., 85., 92., 108-112., 123-125.; IX. 98.
Theodórosz - szamoszi férfi. I. 56.; III. 41.
Theoküdész - athéni férfi. VIII. 65.
Theomésztór - Szamos türannosza. VIII. 85.; IX. 90.
Theophania - valamelyik isten megjelenésének ünnepe Khioszon és Delphoiban. I. 51.
Theopomposz - spártai király. VIII. 131.
Théra (Kalliszté) - a Kükladesz-szigetek egyike. IV. 147-157., 161., 164.; V. 42.
Therambosz - város a Palléné-félszigeten. VII. 123.
Therapné - helység Spárta közelében. VI. 61.
Thérasz - spártai férfi. IV. 147-149.
Therma - makedóniai város a hasonló nevű öböl mellett. VII. 121., 123-124., 127-128., 130., 179., 183.; VIII. 127.
Thermódón - folyó Boiótiában. IX. 43.
Thermódón - folyó Kappadokiában. II. 104.; IV. 86., 110.; IX. 27. 
Thermopülai - "Meleg kapuk", keskeny szoros a Maliszi-öböl déli partján, amely nevét az itt lévő melegforrásokról nyerte. VII. 175-177., 184., 186., 200-201., 205-207., 213., 219., 233-234.; VIII. 15., 21., 24., 27., 66., 71.; IX. 71., 78-79.
Thérón - Akragasz türannosza. VII. 165-166.
Therszandrosz - spártai férfi, Polüneikész fia. IV. 147.; VI. 52. 
Therszandrosz - orkhomenoszi férfi. IX. 16.
Thészeusz - Athén mitikus királya. IX. 73.
Theszmophoria - nagy görög ünnep Démétér és leánya, Koré tiszteletére. II. 171.; VI. 16.
Theszpiai - város Boiótiában. V. 79.; VII. 132., 202., 222., 226-227.; VIII. 25., 50., 66., 75.; IX. 30.
theszprótoszok - ősi pelaszg néptörzs, amely Épeirosztól délnyugatra, a Theszprótia nevű vidéken telepedett le. II. 56.; V. 92.; VII. 176.; VIII. 47.
Thesszalia -vidék Észak-Görögországban. I. 57.; III. 96.; V. 63-64., 94.; VI. 74., 127.; VII. 6., 108., 128-130., 132., 172-176., 182., 191., 196., 198., 208., 213., 215., 232.; VIII. 27-32., 113-115., 126., 129., 131., 135.; IX. 1., 17., 31., 46., 77., 89.
Thesszalosz - spártai férfi. V. 46.
Theszté - forrás Libüában. IV. 159.
Thetisz - tengeri istennő, Péleusz felesége, Akhilleusz anyja. VII. 191. 
Thmuitész - egyiptomi tartomány. II. 166.
Thoasz - Lémnosz királya. VI. 138.
Thón - egyiptomi király. II. 116.
Thónisz - egyiptomi helytartó a Nílus torkolatvidékén. II. 113-115. 
Thórax - lariszai férfi. IX. 1., 58.
Thorikosz - község Attikában. IV. 99.
Thomax - hegység Lakóniában. I. 69.
Thrákia (thrákok) - vidék Észak-Görögországban. I. 28., 168.; II. 103., 167.; III. 90.; IV. 33., 49., 74., 80., 89., 93-95., 99., 104., 118., 143.; V. 2-8., 10., 14., 23-24., 126.; VI. 33-34., 39., 41., 45., 95.; VII. 20., 25., 59., 75.305-106., 110., 115., 137., 176., 185.; VIII. 115-117.; IX. 32., 89., 119.
Thraszübulosz -Milétosz türannosza (i. e. 7-6. század). I.20-23.; V. 92. 
Thraszüdeiosz - lariszai férfi. IX. 58.
Thraszüklész - szamoszi férfi. IX. 90.
Thraszülaósz - athéni férfi. VI. 114.
Thna - síkság Attikában. VIII. 65.; IX. 7.
Thüia - a mítosz szerint Képhiszosz folyamisten leánya, s róla nevezték el a görögök azt a helyet Delphoi közelében, ahol a szeleknek oltárt emeltek. VII. 178.
thüntai thrákok - néptörzs Kis-Ázsiában. I. 28.
Thürea - város Argolisz területén. I. 82.; VI. 76.
thüsszageták - Szküthiában élő néptörzs. IV. 22., 123.
Thüsszosz - város az Athósz-félszigeten. VII. 22.
Tiarantosz - a Duna egyik mellékfolyója. IV. 48.
tibarénoszok - néptörzs a Fekete-tenger mellett. III. 94.; VII. 78. 
Tihiszisz - a Duna egyik mellékfolyója. IV. 49.
Tigranész - perzsa tiszt Xerxész seregében. VII. 62.; VIII. 26.; IX. 96., 102.
Tigris - Arméniát és Asszüriát átszelő nagy folyó. I. 189., 13.; II. 150.; V. 52.; VI. 20.
Timagenidész - thébai férfi. IX, 38-39., 86-87.
Timagorasz - küproszi férfi. VII. 98.
Timandrosz - thébai férfi. IX. 69.
Timarété - papnő Dódónában. II. 55.
Timaszitheosz - delphoi férfi. V. 72.
Timésziosz - klazomenai férfi. I. 168.
Timó - paroszi nő. VI. 134-135.; IX. 136.
Timodémosz - aphidnai férfi. VIII. 125.
Timón - delphoi férfi VII. 141.
Timónax - küproszi férfi. VII. 98.
Timoxeinosz - szkiónéi férfi. VIII. 128-129.
Tirtinsz - város Argoliszban. VI. 76-77., 83.; VII. 137.; IX. 28., 31. 
Tiszamenosz - thébai férfi. IV. 147.; VI. 52.
Tiszamenosz - éliszi férfi. IX. 33-36.
Titakosz - athéni férfi. IX. 73.
Tithaiosz - tiszt Xerxész seregében. VII. 88.
Tithorea - a Parnasszosz egyik hegycsúcsa. VIII. 32.
Titormosz - aitóliai férfi. VI. 127.
Tmólosz - hegység Lüdiában. I. 84., 93.; V. 100-101.
Tomürisz - a masszageták királynője. I. 205-208., 211., 213-214. 
Toróné - város a Khalkidiké-félszigeten. VII. 22., 122.; VIII. 127. 
Tölgyfej - lásd: Három F4.
Trakhisz - város Thermopülai közelében. VII. 175-176., 198-199., 201., 203., 213-214., 217., 226.; VIII. 21., 31., 66.
Trapezusz - peloponnészoszi város. VI. 127.
traszpieszek - szkütha néptörzs. IV. 6.
Trauosz - folyó Thrákiában. VII. 109.
trauszoszok - thrák néptörzs. V. 3-4.
triakasz - kb. harminc főből álló egység a spártai seregben.
trihalloszok - néptörzs a Balkánon, a mai Szerbia területén. IV. 49. 
Triopion - hegyfok Kis-Ázsiában. I. 144., 174.; IV. 38.; VII. 153. 
tripusz - "háromláb", áldozati szertartásnál használt áldozati edény. 
Tritaieesz - város Akhaiában. I. 145.
Tritantaikhmész - perzsa férfi, Asszüria kormányzója. L 192. 
Tritantaikhmész - perzsa férfi, Xerxész egyik hadvezére. VII. 82., 121. 
Triteisz - város Phókiszban. VIII. 33.
Tritogeneia - lásd: Athétta.
Tritón - tengeri isten, Poszeidón fia. IV. 179., 188.
Tritón - folyó Libüában. IV. 178., 180., 191.
Tritónisz - tó Libüában. IV. 178-180., 186-188.
Tróasz - lásd: Trója.
trModliták - etiópiai néptörzs. IV. 183.
Troizén - város Argoliszban. III. 59.; VII. 99., 179-180.; VIII. 1., 41-43., 72.; IX. 28., 31., 102., 105.
Trója (Ilion, Iliosz) - város Kis-Ázsiában. Lakói a teukrosz névvel jelölték magukat Teukrosznak, Tróasz királyának neve után. I. 5.; II. 10., 114., 117-118., 120., 145.; IV. 38., 191.; V. 13., 26., 94., 122.; VII. 20., 42-43., 75., 91., 171.; IX 27.
Trophóniosz - Boiótiában tisztelt hérósz. I. 46.; VIII. 134.
Tüdensz - Diomédész atyja. Részt vett a "heten Thébai ellen" vállalkozásban, s ott esett el. V. 67.
Türnnész - Ariapeithész szkütha király megbízottja. IV. 76. 
Tütnnész - karfai férfi, Hisztiaiosz apja. V. 37.; VII. 98.
Tündareósz - spártai király, Léda férje, Helena apja. II. 112.
Tündaridák - Tündareósz	Kasztór és Polüdeikész, spártai védőistenek. IV. 145.; V. 75.; IX. 73.
Tüphón - gigasz, Tartarosz és a Föld fia, akit Zeusz győzött le. Az egyiptomiak Szedi nevű istenükkel azonosították. II. 144., 156.; III. 5.
titrannisz - diktatorikus államforma.
türatmosz - egyeduralkodó, zsarnok.
Türasz - folyó Szküthiában (a mai Dnyeszter). IV. 11., 47., 51-52., 82. 
Türodiza - város Perinthosz mellett. VII. 25.
Türosz - phoinikiai város. I. 2.; II. 44., 112., 161.; IV. 45.; VII. 98.; VIII. 67.
Türszénia - a türszénoszok lakóhelye Italiában. I. 94., 163.; VI. 22. 
Türszénosz - egy Italiában letelepedett lüd népcsoport vezetője. I. 94. 
türszénoszok (etruszkok) - nagy nép Italiában. I. 57., 94., 166-167.; VI. 17.
ujj (daktülosz) - hosszmérték: 18,5 és 22 milliméter között ingadozik. 
tnnbriaiak - lásd: ombrikoszok.
Urania - "az Égi" Aphrodité istennőnek egyik mellékneve. I. 105., 131.; III. 8.; IV. 59.
utioszok - néptörzs a Perzsa-öböl mellett. III. 93.; VII. 68.
vettdégbarátság - különböző városok nemzetségei között fennálló kapcsolat.
Vörös-tenger (Erüthré Thalassza) - az India, Arábia és Afrika közötti tenger, illetve a hozzá tartozó tengeröblök. I. 1., 180., 189., 203.; II. 8., 11., 102., 158-159.; III. 9., 30., 93.; IV. 37., 39-42.; VI. 20.; VII. 80., 89.
Xanthész - szamoszi férfi. II. 135.
Xanthipposz - athéni államférfi, Periklész apja. VI. 131., 136.; VII. 33.; VIII. 131.; IX 114., 120.
Xanthosz - város Lükiában. I. 176.
Xeinagorasz - halikarnasszoszi férfi. IX. 107.
Xerxész - perzsa király (i. e. 485-465.).
Xuthosz - széltében tisztelt hérósz, Ión apja; az iónok és az .akhájok őt tartották ősüknek. VII. 94.; VIII. 44.
Zakünthosz - sziget a Peloponnészosz nyugati partja előtt. III. 59.; IV. 195.; VI. 70.; IX. 37.
Zalmoxisz - lásd: Szalmoxisz.
Zanklé (Messzéné) - görög város Szicíliában. VI. 22-24.; VII. 154., 164. 
zanékok - néptörzs Libüában. IV. 193.
Zeusz - az arkadiai Lükaiosz-hegyen Lükaiosz néven tisztelték. I. 44., 67-68.; VII. 8., 40., 56., 61., 141., 197., 220.; VIII. 77., 115.; IX. 7., 81., 122. 
Zeuxidémosz – spártai király. VI. 71.
Zóné – város Szamothrakén. VII. 59.
Zőpürosz – előkelő perzsa férfi, Megabüzosz	III. 153., 155-158., 160.; IV. 43.; VII. 82.
Zápürosz – az előbbi unokája. III. 160.
Zósztér – hegyfok Attika délnyugati részén. VIII. 107.

Irodalomjegyzék

Hérodotosz-irodalom

COBET, J.: Wann wurde Herodots Darstellung der Perserkriege publiziert? Hermes 105,1977,2-27.
CRAHAY, R.: La littérature oraculaire chez Hérodote. Paris 1956. 
ERBSF, H.: Studien zum Verständnis Herodots. Berlin–New York 1992.
GOTTLIEB, G.: Das Verhältnis der ausserherodoteischen Überlieferung zu Herodot. Bonn 1963.
HART, J.: Herodotus and Greek History. London 1982.
KEYSER, P.: Errors of calculation in Herodotus. Classical Journal 81, 1986,230-242.
LATEINER, D.: The Historical Method of Herodotus. Phoinix Supplementum 23. Toronto–Buffalo–London 1989.
MITCHELL, B. B.: Herodotus and Samos. Journal of Hellenic Studies 95,1975,75-91.
OERTEL, F.: Herodots ägyptischer Logos und die Glaubwürdigkeit Herodots. Bonn 1970.
SHIMRON, B.: Politics and Belief in Herodotus. Historia Einzelschrift 58. Stuttgart 1989.

Keleti forrásszemelvények

HARMATTA J. (szerk.): Ókori keleti történeti chrestomathia. Több kiadás.

Egyiptom

Adams, W. Y.: Nubia, Corridor to Africa. London 1977.
AoF = Altorientalische Forschungen, Berlin.
ASAE = Annales du service des antiquités de l'Égypte, Kairo. 
Baedeker, K.: Egypt and the Sudan. 7th. ed. London 1914. 
Ball, J. A.: Egypt in the Classical Geographers. Cairo 1942. 
BIE = Bulletin de l'institut d'Égypte, Kairo.
BIFAO = Bulletin de l'Institut franpis d'archéologie orientale, Kairo. 
BIOR = Bibliotheca Orientalis, Leiden.
Bonnet: Reallexikon der ágyptischen Religionsgeschichte. Berlin 1952.
Breasted, H. H. Ancient Records of Egypt. Historical Documents from the Earliest Times to the Persian Conquest. 1-5, Chicago 1906-1907.
CAH = Cambridge Ancient History, Cambridge.
Cambridge Ancient History 1-12, 3. kiadás 1970.
Fontes Historiae Nubiorum. Textual Sources for the History of the Middle Nile Region Between the Eighth Century BC and the Sixth Century AD. Vol. I. Bergen 1994.
Gyles, M. F.: Pharaonique Policies and Administration 663 to 323 B. C. James Sprunt Studies in History and Political Science 41, Chapell Hill 1959.
JARCE = Journal of the American Research Center in Egypt, Boston. 
JEA = Journal of Egyptian Archeology, London.
JNES = Journal of Near Eastern Studies, Chicago.
Kákosy L.: Ré fiai. Budapest 1979.
Kákosy L.-Varga E.: Egy évezred a Nílus völgyében. Budapest 1970. 
Kienitz, Fr. K.: Die politische Geschichte Agyptens vorn 7. bis zum 4. Jahrhundert vor der Zeitwende, Berlin 1953.
Kitchen, K. A.: The Third Intermediate Period in Egypt. Warminster 1973.
Kolta, K. S.: Die Gleichsetzung ágyptischer und griechischer Götter bei Herodot. Diss. Tübingen 1968.
Lloyd, A. B.: Herodotus, Book II. Epro 93/1-3, Leiden 1975. 
MDAIK = Mitteilungen des Deutsches Archáologischen Instituts, Abteilung Kairo.
Meulennaere, H. De: Herodotos over de 26ste Dynastie, Bibliotheque du Muséon 27, Louvain 1951.
MIE = Mémoires de l'Institut d'Égypte, Kairo.
MIFAO = Mémoires publiés par les membres de l'Institut franais d'archéologie orientale du Cairo, Kairo.
NAWG = Nachrichten von der Akademie der Wissenschaften zu Göttingen, Phil. hist. klny.
Posener, G.: La premiere domination perse en Egypte. Bde 11, Cairo 1936.
RT = Recueil de travaux rélatifs á la philologie et á l'archéologie égyptiennes et assyriennes, Paris.
Sourdille, C.: Hérodote et la religion de l'Égypte, Paris 1910. 
Trigger, B. et alii: Ancient Egypt. A Social History, Cambridge 1983. 
Urkunden II. = Urkunden des aegyptischen Altertums
II. K. Sethe, Hieroglyphische Urkunden der griechisch-römischen zeit, Leipzig 1904.
VIII. K. Sethe, Thebanische Tempolinschriften aus der griechischrömischen zeit, Berlin 1957.
Waddell, W. G.: Herodotos II. London 1939.

Perzsák, perzsa háborúk

Avery, C.: Herodotus' Picture of Cyrus. Arnerican Journal of Philology 93, 1972, 529-546.
Balcer, J. M.: HERODOTUS & BISITUIV. Historia Einzelschriften, Heft
49. Stuttgart 1987.
Briant, P.: Darius, les Perses et l'Empire. Paris 1992.
Brown, T. S.: Herodotus' Portrait of Cambyzes. Historia 31, 1982, 387-403.
Drews, R.: The Fall of Astyages and Herodotus' Chronology of the Eastern Kingdoms. Historia 18, 1969, 1-11.
Evans, J. A. S.: Herodotus and the battle of Marathon. Historia 42, 1993, 279-307.
Gershevitz, I. (ed.): The Cambridge History of kan. Vol. 2. London etc. 1985.
Kase, E.W. etc.: The Great Isthmus Corridor Route I. Dubuque (Iowa) 1991.
Nyland, R.: Herodotos' Sources for the Plataiai Campaigne. L'antiqité classique 61, 1992, 80-97.
Roux, G.: Eschyle, Hérodote, Diodore, Plutarque racontent la bataille de Salamine. Bulletin de Corréspondance Hellénique 98, 1974, 51-94.
Scurlock, J. A.: Herodotos' Median Chronology Again?! Iranica Antiqua 25, 1990, 149-163.
Veer, van der, J. A. G.: The Battle of Marathon. Mnemosyne 35, 1982, 290-321.
Walser, G.: Der Tod des Kambyses. Althistorische Studien für H. Bengtson zum 70. Geburtstag. In: Historia Einzelschrift 40, 1983, 8-23.
Walter, U.: Herodot und die Ursachen des Ionischen Aufstandes. Historia 42, 1993, 257-278.
Wiesehöfer, J.: Das antike Persien. Zürich 1993.

Mezopotámia

Oppenheim, A. L.: Az ókori Mezopotámia. Budapest 1982 (Ancient Mesopotamia. Chicago–London 1977. 2. kiadás).
Ravn, O. E.: Herodotus' Description of Babylon. Copenhagen 1942.
 Zawadsky, St.: Herodotus' Assyrian History. Eos 72, 1984, 253-267.

Lüdia

Balcer, J. M.: Herodotus, the "early state", and Lydia. Historia 43, 1994, 246-249.
Hanhfman, G. M. A.: Sardes und Lydien. Abhandlungen der Geistesund sozialwissenschaftlichen Klasse. Akademie der Wissenschaften und Literatur in Mainz 1960. Nr. 6.
Snell, B.: Gyges und Kroisos als Tragödien-Figuren. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 12, 1973, 197-205.

Szküthia

Harmatta J.: Forrástanulmányok Herodotos Skythika-jához. Diss. Pázmány Péter Tudományegyetem. Budapest 1941.
Minns, E. H.: Skythians and Greeks. Cambridge 1913.
Rostovtzeff, M. I.: Iranians and Greeks in South Russia. Oxford 1922.

Minden jog fenntartva. Bármilyen másolás, sokszorosítás,
illetve adatfeldolgozó rendszerben való tárolás
a kiadó előzetes írásbeli hozzájárulásához van kötve.

A kiadásért felel az Osiris Kiadó igazgatója
Szöveggondozó Lépesfalvi Zoltán
Tipográfus Környei Anikó
A nyomdai előkészítés az Osiris Kft. Munkája
Tördelő Sörfőző Zsuzsa
A nyomdai kivitelezés a Széchenyi Nyomda Kft. Munkája
Győr 2000.K-2629
Felelős vezető Nagy Iván ügyvezető igazgató

ISBN 963 379 309 2
ISSN 1417-4863